Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

BEVEZETÉS

INDIA

EGYIPTOM

PERZSIA

KÁLDEA

A SZÓKRATÉSZ ELŐTTI GÖRÖGORSZÁG

A GNOSZTIKUSOK ÉS A NEOPLATONIKUSOK

A KABBALA

ÖSSZEFOGLALÁS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Maurice Maeterlinck

A MAGAS MISZTÉRIUM

fordította:
Rózsa Géza

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-608-9 EPUB
ISBN 978-963-559-609-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1910 körül

az elektronikus változat az 1922. évi
magyar nyelvű kiadás (A nagy titok) alapján készült

a borító Joseph Anton Schneiderfranken (1876 – 1943)
Erwachen der Seele című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BEVEZETÉS

I.

Ne várja itt az olvasó az okkultizmus történetét vagy módszeres monográfiáját. Ennek köteteket kellene szentelni, amelyekbe szükségképpen belekerülne tehertételül nagy része annak a sok zagyva limlomnak, amitől éppen meg akarom kímélni az olvasót. Nincs is más szándékom, mint a lehető legegyszerűbben elmondani azt, amit e sokat ócsárolt és kevéssé látogatott vidékeken néhány esztendő alatt tanultam. Egy jóhiszemű utas benyomásait adom itt, aki bejárta őket, nem, mint hivő, hanem inkább, mint kíváncsi. Ha úgy tetszik, afféle ideiglenes összefoglalás vagy helyreigazítás lesz ez. Semmivel se tudok többet, mint amennyit bárki megtanulhat, aki ugyan erre az útra vállalkozik. Nem vagyok beavatott, nem voltak ihletve látó és titokzatos mestereim, kik avval a kimondott céllal jöttek ennek vagy egy más világnak határairól, hogy feltárják nekem az utolsó igazságokat s megtiltsák, hogy azokat másoknak eláruljam.

Nem bocsájtottak be elrejtett könyvtárakba, legmagasabb Bölcsesség titkos forrásaihoz, melyek, úgy látszik, léteznek valahol, de számunkra mindenkor olyanok maradnak, mintha nem léteznének, mert aki behatol odáig, halálbüntetés tértié alatt fogadalmat tesz, hogy nem szegi meg a hallgatást. Érthetetlen irkafirkákat sem betűztem ki s új kulcsot sem fedeztem fel a nagy vallások szent kincseihez. Csak elolvastam és áttanulmányoztam a nagyobb részét annak, amit e kérdésekről írtak, s a képtelen, gyerekes, elcsépelt és haszontalan dokumentumok óriási tömegében figyelmemet csak azon mesterművekre fordítottam, amelyekből valóban lehet olyasmit tanulni, amit máshol nem találhatunk. Így, megtisztítva ennek a visszariasztó törmeléktől túlgyakran eltorlaszolt tanulmánynak környékét, talán könnyítek azoknak a munkáján, kik óhajtanak s tudnak is majd messzebbre jutni, mint én.

II.

Egy meglehetősen újkeletű tudomány munkálatainak, nevezetesen az indianisták és egyiptológusok kutatásainak, köszönhető, hogy ma sokkal könnyebben követhetjük fel egészen a forrásokig és ismerhetjük meg mellékágai teljes földalatti hálózatával együtt azt a nagy titokzatos folyót, mely a történelem kezdete óta valamennyi vallás, valamennyi hiedelem, valamennyi filozófia, szóval az emberi gondolat minden nappali vagy szabad ég alatti megnyilvánulása alatt folyt. Ma már nem lehet kétségbe vonni, hogy ez a forrás az antik Indiában van. Innen a szent oktatás átterjedt valószínűleg Egyiptomba, bejutott a régi Perzsiába és Káldeába, telítette a héber népet, beszivárgott Görögországba s Európa északi részébe, elérte, Kínát, sőt Amerikát, ahol az azték civilizáció többé-kevésbé eltorzított ismétlése.

A kezdetleges árja- vagy atlanteo-hindu okkultizmusnak ilyenformán három elágazása van:

1. az antik okkultizmus, vagyis az egyiptomi, perzsa, káld, zsidó s a görög misztériumok okkultizmusa,

2. a zsidó-keresztény ezoterizmus, az esszéniekkel, a gnosztikusokkal, az alexandriai neoplatonikusokkal s a középkor kabbalistáival,

3. az előbbiekkel többé-kevésbé átitatott modern okkultizmus, mely a helyesnek különben éppen nem mondható okkultizmus szóval a teozófusokon kívül főleg a mai spiritisztákat és metapszichikusokat jelöli.

III.

Ami az elsődleges forrás forrásait illeti, azok feltalálása majdnem lehetetlen. Rájuk vonatkozólag csak az okkultista hagyomány állításaival rendelkezünk, melyeket egyébként, úgy látszik, itt-ott megerősít néhány történeti fölfedezés.

Ezek a hagyományok a bölcsességnek azt az óriási gyűjtőkamráját, mely valahol az ember keletkezése idején és - mint e hagyományok állítják - a földön való megjelenése előtt alakult, szellemibb entitások, az anyagtól mentesebb lelki szervezeteknek tulajdonítják, melyeknek csak elkorcsosult képviselői lettek volna az utolsónak érkezettek, az Atlantisz-lakók.

Történeti szempontból öt-hatezer, talán hétezer éven túl a dokumentumok teljesen hiányzanak. Nem tudhatjuk, hogyan született a hinduk vagy az egyiptomiak vallása. Mikor elénk kerül, már teljesen készen áll, hanem minél messzebb megyünk vissza, annál tökéletesebb, annál tisztább, annál jobban közeledik a mai agnoszticizmus legmagasabb bölcselkedéseihez. Egy még korábbi civilizációt kell feltételeznünk, melynek tartamát megállapítani lehetetlen, mert minden emberi evolúció rendkívül lassan történik. Valószínűleg sok-sok ezer esztendőt kell számítanunk. Itt jön segítségünkre az okkultista hagyomány. Miért volna ez a hagyomány a priori elfogadhatatlan és lenézni való, mikor majdnem minden, amit e pozitív vallásokról tudunk, ugyancsak szóbeli hagyományokon alapszik, mert az írott szövegek jóval későbbi korból valók és mikor különben is mindaz, amit ez a hagyomány mond, meglepően egyezik avval, amiről máshonnan szereztünk tudomást.

IV.

Mindenesetre, ha szükségünk van az okkultista hagyományra, hogy megfejtsük azon bölcsesség eredetét, mely nekünk méltán emberfelettinek tetszik, bátran el lehetünk nélküle, mikor e bölcsesség lényegét vizsgáljuk. Teljes egészét megtaláljuk hivatalos, a történelembe illeszthető szövegekben és e tekintetben a modern teozófusok, kik azt állítják, hogy titkos dokumentumok álltak rendelkezésükre s felhasználtak rendkívüli kinyilatkoztatásokat, melyeket velük titokzatos testvériességben élő Hívők vagy Mahatmák tettek nekik, nem tártak fel előttünk semmi olyat, amit a minden orientalista számára hozzáférhető írásokban meg ne lehetne találni.

Az okkultistákat - például a Blavackij iskolájához tartozó teozófusokat, mely iskola a többin valamennyin uralkodik - a tudományos indiánistákról és egyiptológusoktól nem az választja el, ami a világegyetem eredetére, berendezésére és céljára, a föld és az ember rendeltetésére, az istenség természetére, az erkölcs nagy problémáira vonatkozik, hanem jóformán kizárólag olyan kérdések, amelyek a megismerhetetlen kisugárzásainak a történelmi korokat megelőző idejét és névlajstromát illetik, valamint annak megismertetését, hogyan lehet a természetét ismeretlen erőit hatalmunk alá hajtani és hasznosítani.

Foglalkozzunk mindenekelőtt azon pontokkal, melyekben megegyeznek, különben is ezek a legérdekesebbek, mert mindaz, ami a történelmet megelőző időket érinti, szükségképpen feltevéseken alapul, a közvetítő istenek neveinek és műveleteinek érdekessége csak másodrendű, ami pedig az ismeretlen erők hasznosítását illeti, az inkább a metafizikai tudományok körébe vág, melyekről később lesz szó.

V.

„Amit a Védákban olvasunk, - mondja Rudolf Steiner, aki tán a legtudósabb és legmegdöbbentőbb a kortársi okkultisták közt - amit a Védákban, a hindu bölcsesség ezen archívumaiban olvasunk, csak halvány fogalmat ad a régi oktatók fenséges tanításairól és még ezeket sem nyújtja eredeti alakjukban. Csak az ihletve látónak (clairvoyant) a múlt csodaszereire irányított tekintete fedezheti fel azt a kiadatlan bölcsességet, mely ez írások mögött rejtőzik.”

Nagyon valószínű, hogy történelmileg Steinernek igaza van Tényleg, amint mondtam már, mennél régebbiek a szövegek, annál tisztább és nagyszerűbb az, amit kinyilatkoztatnak és valószínű, hogy ezek Steiner szavai szerint, még fenségesebb tanítások visszhangjai. De mivel nem rendelkezünk az ihletve látók tekintetével, be kell érnünk avval, ami a szemünk előtt van.

A rendelkezésünkre álló szövegek India szent könyvei, melyeket Egyiptom és Perzsia szent könyvei erősítenek meg. Az a befolyás, melyet, ha nem is mai alakjukban, de legalább a tőlük tulajdonképpen csak megrögzített hagyomány által az emberi gondolkozásra gyakoroltak, mindenütt elterjedt és hatásuk soha meg nem szűnt, de a nyugati világ csak nagyon későn fedezte föl s kezdte el őket módszeresen tanulmányozni. „Ötven évvel ezelőtt - írta 1875-ben Max Müller - nem volt egyetlen tudós sem, aki a Védából, a Zend Avesztából vagy a buddhikus Tripitakából, a többi nyelvjárásról és nyelvről nem is beszélve, akárcsak egy sort is le tudott volna fordítani.”

Ha az emberiség évkönyveiben a tények mindjárt kezdetben azokat az arányokat vennék fel, melyeket később fognak ölteni, e szent könyvek felfedezése valószínűleg felforgatta volna Európát, mert kétségkívül ez a legfontosabb szellemi esemény, mely a kereszténység óta Európában történt. De ritka dolog, hogy valamely szellemi vagy erkölcsi esemény gyorsan terjed el e tömegek közt. Ennek megismerése is csak a tudósok és filológusok kis körére szorítkozott s még a metafizikusokhoz és moralistákhoz sem jutott el oly mértékben, amint feltételezni lehetett. Elterjedésének ideje még csak ezután fog elkövetkezni.

VI.

Legelsősorban az a kérdés merül fel, mikor keletkeztek e szövegek. Erre nagyon nehéz pontos választ adni, mert, ha viszonylag könnyű is meghatározni azt a korszakot, amikor a könyveket írták, lehetetlen kiszámítani azt az időt, mikor kizárólag az emberek emlékezetében léteztek. Max Müller szerint nincs szanszkrit kézirat a mi időszámításunk ezredik évét megelőző korból és minden igazolni látszik azt a megállapítást, hogy az írást Indiában csak a buddhikus időszak kezdetén, (V. század Kr. e.) vagyis a régi védikus irodalom végén kezdték használni. A Rig-Védát, amely 1028, átlagosan tíz versből álló himnuszt tartalmaz, egyedül az emlékezet őrizte meg. A brahmanok ma is valamennyien könyv nélkül tudják a Rig-Védát, akárcsak háromezer esztendő előtt élt őseik. A Rig-Védában ránk maradt védikus gondolatnak szabad kialakulását a Krisztus születését megelőző tizedik századon túl eső korba kell helyeznünk. Egy felirat alapján, melynek nyelve azt a fejlődési fokot mutatja a szanszkrittal, mint az olasz a latinnal szemben, Max Müller megállapította, hogy háromszáz évvel Kr. születése előtt a nép már nem beszélte a szanszkrit nyelvet.

A „Sandák”-nak ez az időszaka más orientalisták szerint valószínűleg visszanyúlik két-háromezer esztendőre Kr. sz. előtt, úgy, hogy eszerint igen szerény és óvatos számítással már ötezer évet kell felvennünk. „Egy dolog bizonyos, mondja Max Müller, még pedig az, hogy semmi sem régebbi és primitívebb, mint a Rig-Véda himnuszai, nemcsak Indiában, hanem az egész árja világban. A Rig-Véda, mint nyelvére és eszmei tartalmára nézve árja irodalmi emlék, legrégebbi szent könyvünk.”

A nagy orientalista munkái óta más tudósok jelentékenyen hátrább tolták az első kéziratok s különösen az első hagyományok keletkezési idejét, de még így is óriási távolságokra maradnak a brahmanok feltevéseitől, akik könyveik eredetét időszámításunk előtt több százezer esztendőre teszik. „Több, mint ötezer esztendeje már, mondja Szvámi Dajanund Szaraszwati, hogy a Védák tanulmányozása megszűnt.” Halled orientalista pedig kiszámította, hogy a Szasztráknak, a brahmanok kronológiája szerint hétmillió esztendősnek kell lenniük.

Ezekben a vitákban nem foglalunk állást. Csak azon egy pont megállapításának van jelentősége, hogy ezek a könyvek, vagyis inkább a hagyomány, amelyet összegyűjtöttek és megrögzítettek, megelőznek Egyiptom, Kína és talán Káldea kivételével mindent, amit az ember történetében ismerünk.

VII.

Ez az irodalom elsősorban magában foglalja a négy Védát: a Riget, Számát, Jadzsurt és az Atharva-Védát, ezek kiegészítését, a kommentárokat vagy Brahmanákat és az Aranjakáknak és Upanisádoknak nevezett filozófiai műveket, ezekhez kell még tenni a Szasztrákat, melyek közül a legismertebb a Manava-Dharma-Szasztra vagy Manu Törvényei, - mely Willam Jones, Chézy és Loiseleur-Deslongchamps szerint Kr. e. a XIII. században keletkezett, - és az első Puránákat.

Ezen szöveg közül vitathatatlanul a Rig a legrégebbi. A többiek több száz, sőt több ezer esztendőnyi időközökben követik egymást, de, az utolsó Puránák kivételével, valamennyi megelőzi a keresztény időszámítást, amit nem szabad szem elől tévesztenünk, természetesen nem ellenséges érzületből a nagy nyugati vallás iránt, hanem azért, hogy az őt megillető helyre tegyük a történelemben és az emberi gondolkozás evolúciójában.

A Rig-Véda inkább politeista, mint panteista és a tan ormai csak itt-ott magaslatiak ki, például azokban a stanzákban, melyeket később idézünk. Istenségei csak kiteljesített fizikai erőket képviselnek, melyeket a Száma-Véda s különösen a brahmanok az idők folyamán metafizikai képzetekre és egységre vezettek vissza. A Száma-Véda a megismerhetetlent vallja s a Jadzsur-Véda a panteizmust. Ami az Atharvát illeti, mely egyesek szerint a legrégebbi, mások szerint a legújabb, főleg a szertartásokat öleli fel.

Ezeket az eszméket a brahmanok magyarázatai fejlesztették tovább, amelyek különösen a Kr. e. XII. és VII. század közt sokasodtak el, de valószínűleg jóval régibb hagyományokhoz kapcsolódnak, melyekről modern teozófusaink azt állítják, hogy ők megtalálták őket, bár állításaikat nem tudják kielégítő bizonyítékokkal alátámasztani.

Ha tehát India vallásáról beszélünk, a maga egészében kell vizsgálnunk, kezdve a primitív védizmuson, a brahmanizmuson és krisnaizmuson át a buddhizmusig: megállapodva, ha úgy tetszik, két-három századdal időszámításunk előtt, hogy semmiféle zsidó-keresztény beszivárgás gyanúját fel ne ébresszük.

Ezt az egész irodalmat, melybe sok más között, belefoglalhatjuk a Ramajanának és Mahabharatának félig profán szövegeit, ahol a Bhagavat-gíta vagy az Üdvözölt Éneke, a hindu miszticizmus e gyönyörű imája pompázik, még nagyon tökéletlenül ismerjük s csak annyit bírunk belőlük, amennyit a brahmanok hajlandók voltak nekünk kiszolgáltatni.

Egész sereg rendkívül szövevényes kérdést vet fel, melyek közül csak vajmi kevésnek a megoldása sikerült. Hozzá kell tennünk azt is, hogy különösen a régi szanszkrit szövegek fordítása még nagyon bizonytalan.

Roth szerint, aki a védikus exegézisnek tulajdonképpeni megalapítója, az a fordító, aki a Védát, mutatis mutandis, olyan érthetővé és olvashatóvá fogja tenni, mint aminővé Voss munkái tették Homéroszt, még nem jött el és egy századnál rövidebb idő előtt jöttére nem is számíthatunk.

Ha fogalmat akarunk szerezni e fordítások bizonytalanságáról, elegendő, ha példa gyanánt átnézzük Abel Bergaigne-nek, a nagy francia orientalistának, Védikus Vallás című művében, a harmadik kötet végén, azokat a vitákat, melyek a leghíresebb indianisták, mint Grassman, Ludwig, Roth és Bergaigne közt támadtak a Hajnalt dicsőítő I-123-as himnusz majdnem valamennyi lényeges szavának értelmezése tekintetében. „Feltárul itt, mondja Bergaigne, a Rig-Véda jelen értelmezésének minden nyomorúsága.”

A neoteozófusok igyekeztek megoldani a hindu ókor néhány fontosabb problémáját. Munkáik nagyon értékes részei azok, melyek magát a tant tárgyalják, de a kritika szempontjából rendkívül gyengék. Lehetetlen oly területre követnünk őket, ahol minduntalan igazolhatatlan feltevésekkel találkozunk. Az igazság az, hogy mikor Indiáról van szó, minden kronológiai bizonyosságról le kell mondani. Még akkor is, ha ködös századoknak talán óriási határmezsgyéjét hagyjuk magunk mögött és a valóságnál kétségkívül jóval csekélyebb minimumot veszünk, három, négyezer esztendőnél hátrább ne toljuk ki a brahmanok fénykorát: így aztán megállapíthatjuk, hogy ebben a korszakban, a Himalája lábánál, egy grandiózus panteista és agnosztikus vallás létezett, mely később ezoterikussá vált. Ránk nézve most csak ennek van fontossága.

VIII.

Arra a kérdésre, vajon Egyiptom műemlékei és hieroglifái nem régebbiek-e, hallgassuk meg La Page Renouf-ot, a nagytudományú egyiptológust, aki a tárgyban a legelső tekintélyek egyike. Véleménye szerint az egyiptomi műemlékek és felirataik biztos dátumok megállapításához nem szolgálnak alapul és a csillagok heliákus felkelésére alapított számításoknak sincs ereje, mert a szövegekben minden valószínűség szerint átvonulásokról és nem felkelésükről van szó. De arról meg van győződve, hogy az egyiptomi monarchia a legmérsékeltebb számítások szerint Mózes második könyvét több mint kétezer esztendővel előzte meg: nos hát, Mózes második könyve valószínűleg Kr. e. 1310-ben keletkezett, és a nagy piramis dátuma legkevesebb 3-4000 esztendővel előzi meg a mi időszámításunkat. Ezek a számítások, valamint azok, melyek a kínai időszámítás kezdetét Kr. e. 2697-re teszik, csodálatosképpen ugyancsak abba a korszakba vezetnek bennünket, amelyben az indianisták felfogása szerint a védikus gondolat kifejlődött, amely fejlődés feltételezi a gesztációnak és az alakulásnak végtelenül régebbre eső időszakát. Egyébként nem zárják ki annak lehetőségét, hogy az egyiptomi civilizáció, éppen úgy, mint a hindu, még régebbi keletű. Egy másik nagy egyiptológus, Leonard Homer, 1851-től 1854-ig a Nílus völgyének több pontján kilencvenöt kutat ásatott. Meg van állapítva, hogy a Nílusnak alluviumokból képződött ágya minden században öt hüvelykkel magasodott és a nyomás miatt valamivel kevesebbet az alsóbb rétegekben. Körülbelül 75 láb mélységben találtak gránit faragványokat, emberi és állati alakokat, mozaikokat, vázákat, cseréptöredékeket és agyagedényeket (ez utóbbiakat a nagy mélységekben). Mivel egy láb tizenkéthüvelyk, a számítás 17-18.000 esztendőre mutat. Harminchárom láb és hat hüvelyk mélységből kiástak egy feliratot, amely, mint könnyen kiszámítható, közel nyolcezer esztendős. A kutak vagy ciszternák hipotézisét, melyekre véletlenül bukkantak, el kell ejteni, mert ugyanaz a tény mindenütt beigazolódott.

Futólag megjegyezzük, hogy ezek a megállapítások újból igazat adnak az okkultista hagyományoknak, melyek ősréginek mondják az emberi civilizációt. Ezt az ámulatba ejtő régiséget megerősítik az ókori népek csillagászati megfigyelései is. Van például a csillagoknak egy jegyzéke, az úgynevezett Szurio-Shiddhanto katalógusa: nos hát, a benne megnevezett, találomra kiválasztott, csillagok közül nyolcnak helyzetbeli különbségeiből kiderül, hogy Szurio megfigyelései több mint 58.000 esztendőre mennek vissza.

IX.

Vajon India vagy Egyiptom volt-e azon legendás bölcsesség közvetlen örököse, melyet nálunk régebbi népek, nevezetesen a valószínűleg létezett Atlantisz-lakók hagytak ránk? Tudományunk jelen állapotában - és nem véve számításba az okkultista hagyományokat - lehetetlen még e kérdésre felelni.

Nem is egészen egy századdal ezelőtt az antik Egyiptom majdnem teljesen ismeretlen volt. Csak mendemondák, többé-kevésbé fantasztikus legendák szóltak róla, melyeket későn jött történetírók gyűjtöttek össze. Ezeket az alexandriai kor bölcselőinek és teurgistáinak elmefuttatásai egészítik ki. Csak 1820-ban fedezte fel Jean Francois Champollion a Rosette-ben talált híres hieroglifás kőre írt hármas szöveg megfejtésével azon titkos írás kulcsát, mely ellepi az összes műemlékeket, sírokat és a fáraók földjén talált tárgyak legnagyobb részét. De hosszú és fáradságos munkába telt a felfedezés értékesítése és csak negyven évvel később mondhatta de Rouge, Champollion egyik leghíresebb utódja, hogy minden egyiptomi szöveget le tudunk fordítani. Számtalan okiratot olvastak el s ami a feliratok anyagi értelmét illeti, a bizonyosság majdnem véglegesnek mondható.

Ám azért mind valószínűbbnek látszik, hogy a vallási feliratoknak szó szerint vett értelme alatt egy másik rejtőzik, melybe nem vagyunk képesek behatolni. A legtárgyilagosabb és legtudományosabb egyiptológusok erre a hipotézisre jutottak, mert számos szó értelmének meghatározása ingadozó. De nyomban kijelentik azt is, hogy e feltevést határozottan mi sem erősíti meg. Így hát rendkívül valószínű, hogy a világiaknak tanított hivatalos vallás alatt volt egy másik, a papoknak és beavatottaknak fenntartott vallás is: és az a feltevés, melyre a tudósok rákényszerültek, újból erősen alátámasztja az okkultistáknak, nevezetesen az alexandriai neoplatoni kasoknak, az egyiptomi misztériumokra vonatkozó állításait.

X.

Bármint álljon is a dolog, olyan szövegek, melyeknek hitelességét illetőleg a legkisebb kétely sem állhat fenn, amilyen például a Halottak Könyve, a Himnuszuk Könyve, Ptahhotep Erkölcsi szentenciáinak gyűjteménye, mely a világ legrégebbi könyve, mivel a piramisokkal egykorú, és sok más, módot nyújtanak, hogy nagyon pontos képet alkossunk elsősorban Egyiptom magas erkölcséről s főleg alapvető teozófiájáról, abban a korban, mikor ezt a teozófiát még nem rontották meg , hogy kielégítsék a köznépet és amikor még nem alakult át szörnyűséges politeizmussá, mely különben mindig inkább látszólagos volt, mint valódi.

Nos, hát minél régebbiek a szövegek, a bennük foglalt tanok annál közelebb állnak a hindu hagyományhoz. Az a kérdés, vajon korábban vagy későbben keletkeztek-e, másodrendű jelentőségű: érdekesebb a közös eredet problémája, mely eredet egy és elvész az ősidők homályában s amelyet annál valószínűbbnek kell tartanunk, mennél távolabb hatolunk vissza a történet előtti időkbe. A lényeges pontokat illetőleg az egyezést világosan meg lehet állapítani. Vegyük például azt az eszmét, melyet az egyiptomi vallás, keletkezésekor, az Istenről alkotott.

A továbbiakban alkalmunk lesz bemutatni az eredetit vagy annak hindu megismétlését s össze fogjuk hasonlítani a két teogóniát, a két kozmogóniát s a két erkölcstant, melyek az emberiség valamennyi teogóniájának, kozmogóniájának és erkölcstanának nyilvánvaló forrásai.

Az egyiptomi, ki megőrizte az ősrégi korok hitét, csak egy Istent, egyetlenegy Istent ismer. „Nincs más, csak ő.” - „Ő az egyedüli lény, aki lényegben és valóságban él.” - „Te egyedüli vagy és millió lény származik belőled.” - „Ő alkotott mindenkit, egyedül ő nem alkottatott.” - „Mindig és mindenütt ő az egyetlen szubsztancia és ő megközelíthetetlen.” - „Ő az egynek az egye.” - „Ő a tegnap, a ma, a holnap.” - „Ő Isten, aki Istenné teszi magát, aki önmaga által létezik, a kettős lény, azaz önmagának szülője, nemző kezdettől fogva.”