Tomor Anita

Balin találkozunk!

Írta: Tomor Anita

A szerző elérhetősége:

Facebook: www.facebook.com/tomoranita1

Instagram: www.instagram.com/anitatomor

Honlap: www.tomoranita.hu

Kiadja: Pyrus Kiadó – Workstreet Consulting Kft.

Elérhetőségeink:

www.facebook.com/pyruswebshop

www.instagram.com/pyruskiado

Webshopunk, ahol kedvezményekkel,

dedikált könyvekkel, ajándék könyvjelzőkkel

és akciós könyvcsomagokkal várunk benneteket:

www.pyrus.hu

Copyright © Tomor Anita, 2024

© Pyrus Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-5749-32-2

Felelős kiadó: Pyrus Kiadó, Tomor Anita

Szerkesztette: Detre Zsuzsanna, Varga György

A szöveget gondozta: Horváth Eszter

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítófotó: Shutterstock

Portrékép: Bognár Bogi

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített,

illetve rövidített változatának kiadási jogát is. A kiadó írásbeli

engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen

formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan,

beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást –

nem sokszorosítható, és illegálisan nem terjeszthető.

Ez a könyv, mint a szerző valamennyi regénye,

egy fikció. A nevek, a helyszínek és a cselekmény

az író képzeletének szüleménye. Bármilyen hasonlóság

felfedezése élő vagy meghalt személyekkel,

megtörtént eseményekkel csupán a véletlen műve lehet.

Köszönetnyilvánítás

Hihetetlen nagy élmény volt megírni ezt a regényt. Már akkor éreztem, hogy Ava Jenkins és Tom Hardy története közel áll majd a szívemhez, amikor először írtam róluk az Imádlak, Los Angeles!-ben és a Szeretlek, Hawaii!-ban. Alig vártam, hogy belekezdhessek. Imádtam Ava és Tom szócsatáit. A fiatalságukat. A köztük lévő kémiát. Azt, ahogyan vágyakoztak egymás után. Ahogyan Tom fáradhatatlanul próbálta meghódítani Avát. Szerettem, ahogyan egymásra találtak. Imádtam a helyszíneket. Los Angeles, Hawaii, Bali, mindig jó rólatok írni! Amikor képzeletben az óceánparton, a zöldellő hegyek közt vagy a pálmafák árnyékában barangolok, elég behunynom a szemem, és máris visszaröppenek a múltba. Újraélem mindazokat a pillanatokat, napokat, heteket, amikor én magam is a helyszíneken jártam.

Remélem, kedves olvasóim, amikor olvassátok a könyveimet, ti is úgy érzitek, mintha ott járnátok a helyszíneken! Amikor írok, mindig igyekszem úgy leírni a helyeket, ahogyan azok teljes, tényleges valójukban, a valóságban is léteznek. Éppen ezért szeretem visszaolvasni magam is a történeteimet, mert olyankor úgy érzem kicsit, mintha újra átélném az utazásainkat. Olyan, mintha filmet néznék. Azt a filmet, amit megálmodtam azokból az élményekből, amiket átéltem. Persze, nem magát a történeteket éltem át, mert az mind fikció, csak azt, milyen érzés beleszippantani Hawaiin a levegőbe, és érezni a frangipáni virágok illatát, milyen érzés a fülledt melegben sétálni Balin a rizsföldeken, milyen Los Angelesben az óceánparton szemlélni a partra futó hullámokat. Hálás vagyok, hogy megélhettem mindezt a csodát, és a tapasztalataimat, élményeimet a regényeim által veletek, olvasókkal is megoszthatom. Bízom benne, hogy még sok-sok kalandban és utazásban lesz részem, amelyek után még milliónyi izgalmas történetet papírra vethetek.

El sem hiszem, hogy megszületett a tizenkettedik regényem. Emlékszem, amikor írni kezdtem, soha álmodni sem mertem róla, hogy egyszer a történeteimet mások is olvassák majd. Egyszerűen csak imádtam olvasni, és folyton felötlöttek a fejemben újabb és újabb történetek, és furcsa mód késztetést éreztem rá, hogy leüljek a számítógépem elé, és leírjam őket. Mintha beszéltek volna hozzám a szereplőim, szó szerint hallottam a fejemben a párbeszédeket, bevillantak a csodás helyszínek, filmszerűen, és miután lejegyeztem őket, jött magától utána mindegyik történet.

Nem mondom, hogy könnyű regényt írni. Óriási önfegyelem kell ám hozzá, hogy az ember leüljön és otthon, egyedül, a szobában koncentráltan azzal foglalkozzon, ami a lényeg, hogy minél előbb készen legyen a kézirat. Én szeretek elveszni a történeteimben. Szeretem megélni őket. Mindennél jobban. Éppen ezért nagyon nehezen is engedem el őket. Főleg a vége felé érzem úgy, hogy még nem szeretném befejezni, még szeretnék egy kicsit a történetben maradni. Holott tudom, hogy a leadási határidő borzasztó közel van, vagy már rég lejárt. Aztán persze megfogadom, hogy ezután még koncentráltabb leszek, de mindig jön egy újabb történet, amibe beleszeretek, és amit képtelen vagyok határidőig befejezni. Egyszer, remélem, a leadási határidőket is képes leszek tartani! :D{1} Nagyon-nagyon igyekszem! :D

Olyan sok mindenkinek tartozom köszönettel. Köszönöm mindenkinek, akinek része volt abban, hogy ez a regényem megszülethessen! Hálásan köszönöm a sok-sok segítséget, tanácsot és támogatást, amit kaptam! Mindenkinek, aki mellettem volt ebben a nagy kalandban és hatalmas munkában, óriási köszönet!

Külön köszönöm a férjemnek, hogy napi szinten elviselte, hogy éjszakába nyúlóan dolgoztam, és sokszor hajnalban is felkeltem, a szerkesztőimnek, Detre Zsuzsannának és Varga Györgynek, hogy ezúttal is a szívükön viselték a kéziratom sorsát, a barátnőmnek, Esztinek is hálásan köszönök mindent! Az Alföldi Nyomda Zrt. valamennyi munkatársának is szívből köszönöm a sok-sok segítséget! A Cantinart Kft. vezetőjének, Juhász Gábornak is nagyon köszönöm a közös munkát, a lélegzetelállítóan szép borítókat és a csodaszép marketinganyagokat.

Tiszta szívből köszönöm, drága olvasóim, hogy ezt a legújabb könyvemet is ekkora szeretettel és lelkesedéssel vártátok! Nem is hinnétek, milyen sokat jelent, hogy vagytok nekem, hogy tudom, nemcsak az asztalfióknak írok, hanem mindazoknak, akik szeretik a regényeimet.

Nagyon remélem, hogy tetszeni fog ez az új történetem is! Sőt, egyenesen imádni fogjátok! Bár őszintén? Ebben biztos vagyok, mert tényleg jó. Legalábbis számomra az. Én imádtam mind írni, mind pedig olvasni. És imádom írni a következő regényemet, a Szingapúrban folytatjuk!-ot is. Tudom, hogy régóta tartozom nektek a Sugar Babyvel, de mivel a Balin találkozunk!
és a Szingapúrban folytatjuk! főszereplői ugyanazok lesznek, Ava Jenkins és Tom Hardy, és bár a történet maga sok évvel később fog folytatódni, és itt hangsúlyozom is, hogy a Szingapúrban folytatjuk! különálló, önállóan is olvasható kötet lesz (!), de ami a lényeg, hogy mivel azért valahol kapcsolódik egymáshoz a két történet, ezért úgy döntöttem, inkább a Szingapúrban folytatjuk!-kal folytatom a sort. A Sugar Baby is jönni fog nemsokára, és ugyan egy kicsit még várnunk kell rá, de cserébe nagyon jó lesz az is, ígérem! :){2}

Addig is bízom benne, drága olvasóim, hogy beleszerettek Ava Jenkins és Tom Hardy történetébe! Köszönöm, hogy olvassátok és szeretitek a könyveimet! Remélem, bárki, aki elkezdi olvasni ezt a regényemet is, csakúgy mint a többit, ezt sem fogja tudni letenni. Kívánom, hogy lopja be magát a szívetekbe, és hogy nagyon-nagyon megszeressétek!

Jó olvasást és mesés kikapcsolódást kívánok!

Szeretettel, Anita

Ava

Szeretem a bátyámat, de most nagyon, de nagyon utálom! Basszus! Tudom, hogy ő Hollywood legnépszerűbb sztárja! Azt is tudom, hogy az egész világ odavan érte. Ki ne lenne odáig a híres-neves Oliver Jenkinsért? Azért a színészért, aki manapság a legnagyobb bevételt hozza az egész filmes világban a legjobb barátja, Jake Bartlett mellett. Mindkettejükért, bakker, nők milliói rajonganak. Megbeszéltük, hogy találkozunk ebben a kávézóban, és én úgy ülök itt, akár egy idióta, ő meg sehol. Ez annyira jellemző! Tegnap jött haza Kambodzsából. Annyira tudom, hogy elaludt. Biztosan már megint bulizott. Pedig a lelkére kötöttem, hogy ez most baromira fontos.

Talán még soha életemben nem éreztem magam ennyire megalázottnak és kiszolgáltatottnak. Legszívesebben elbőgném magam! Elküldtem a francba Cody Andrewst, a pasimat, akibe halálosan szerelmes vagyok. Legalábbis negyedórával ezelőttig azt hittem, hogy az vagyok. Olyan nagyon nagyképű, bunkó és lekezelő volt! Hogy merte azt feltételezni rólam, hogy kamuzom?! Hogy volt képe hozzá?

Meg is érdemelte, hogy jól kiosztottam, és elküldtem melegebb éghajlatra! Többé látni sem akarom. Az asztalon lévő, érintetlen reggelimet bámulom: a tükörtojást meg a lila kis dekorvirágot a tányéron. Még mindig görcsösen markolom a telefonomat. Legalább ötvenszer próbáltam hívni Olivert, de ki van kapcsolva. Ez is annyira tipikusan ő! Vagy forgat, vagy úton van, vagy bulizik, vagy nővel van!

Cody nem hitte el, hogy Oliver Jenkins a bátyám! Pedig Ava Jenkinsnek hívnak. Az apám a világhírű színészikon, Jack Jenkins volt, az anyám Carry Morrison. Az a Carry Morrison, akinek az alakításain nemzedékek nőttek fel. Ők voltak Hollywood igazi álompárja.

Kár, hogy apa meghalt! Nincs olyan nap, hogy ne jutna eszembe, és ne hiányozna. Petert, anyám csupa szív, új férjét is apámként szeretem, de szívesen megismertem volna jobban az igazi apukámat is. Túl kevés időt tudtunk együtt tölteni.

Érzem, hogy alig bírom visszatartani a könnyeimet. Hogy lehetek ennyire szerencsétlen?! És tudom, hogy az egész valahol az én hibám. Nem hibáztathatok mindezért senkit. Én voltam az, aki tiszta erőből azért küzdöttem, hogy szabad lehessek. Hogy semmi közöm ne legyen a filmes világhoz. Hogy senki se tudja rólam, milyen családból származom. Hogy ki az anyám, ki az apám, ki a bátyám. Soha, egyetlen képet sem engedtem kitenni magamról a közösségi médiában. Oliver számtalanszor kérte és javasolta, hogy engedjek már ebben, de én csak azért is kötöttem az ebet a karóhoz.

Azt hiszem, örökre beleégett a lelkembe az, amikor Cody felnevetett és azt mondta: – Méghogy Oliver Jenkins a bátyád! Akkor mégis hol van? – Úgy volt, hogy bemutatom neki, de ehelyett égett a fejem, mint a Reichstag, mert a drágalátos bátyám elfeledkezett rólam. Megesz a méreg!

Tudom, hogy össze kell szednem magam, és el kell tűnnöm innen. Nem itathatom örökké, ráadásul mindenki szeme láttára az egereket. És azt is tudom, hová fogok menni. Oliverhez. De azt nem teszi zsebre, amit tőlem kap! – dühöngtem még mindig magamban.

Fogalmam sincs, hogy jutottam el a kocsimig. Az agyam folyamatosan, újra meg újra, az elejétől a végéig visszapergette a teljes, agyament, borzasztóan kínos beszélgetést Codyval. Akaratlanul is potyogni kezdtek a könnyeim. A végén szépen, elegánsan megkértem, hogy most hagyjon magamra. És ő megtette. Elment, és nem jött vissza. Nem írt. Nem keresett. Ennyit számítottam neki. Mély depresszióba estem, és érzem, hogy ebből az egészből nem egykönnyen fogok kikecmeregni. Túlságosan is belezúgtam Codyba. Évek óta róla álmodoztam. De hogy nem vettem észre, hogy mekkora egy nagyképű hólyag?! Miközben vezettem, a rádiót bömböltettem, majd a dugóban legalább ötvenszer meghallgattam a Spotify-on Shown Mendes és Camila Cabello közös dalát, a Señoritát, de ettől csak még inkább sírógörcsöm támadt. Soha többé nem akarok szerelmes lenni! Csakis a tanulásra koncentrálok! Igen, igen! Ez lesz a legjobb! Minden pasi ugyanolyan! Komolytalanok egytől egyig! Pedig annyira vágytam volna rá, hogy valaki végre önmagamért szeressen! Hogy viszontszeressen az, aki után én is áhítozom!

Oliver háza Malibu legszebb részén, a Carbon Mesa Roadon áll. Csodás panoráma nyílik onnan az óceánra. Több mint pazar az egész hely. Nem is Oliver lenne, ha nem ott vett volna magának buliházat. Amikor itthon van Amerikában, kész csoda, ha akad olyan hétvége, hogy nincs parti nála. Azóta kergült meg, hogy tíz évvel ezelőtt meghalt a menyasszonya, Sophia. Teljesen megváltozott. Csakis a bulinak él, pedig addig politikusnak készült. Ő sem akart hallani előtte a színészkedésről. Végül anya mégis rávette, hogy próbálja ki, aztán ez lett belőle. Ki se tud lépni az utcára anélkül, hogy ne rohamoznák meg a rajongói. Nincs olyan hely a világon, ahol ne ismernék fel. Én meg is őrülnék, ha ilyen életem lenne. Nem is értem, hogy bírja. Jobb szeretem az átlagos, egyetemista életemet, mint a fényűzőt, amibe a családom miatt belenőttem. Haza is csak kerülő úton tudtam menni, amikor még anyáékkal laktam, hogy ne kapjanak lencsevégre a lesifotósok.

Emlékszem, amikor kiderült, hogy felvettek, anya és Peter vett nekem egy penthouse lakást az egyetem mellett. Természetesen anyám a megkérdezésem nélkül választotta ki. Pedig ha kikérte volna a véleményemet, rengeteg pénzt megspórolhatott volna. Jól érzem magam a koleszban, vannak barátaim. Igaz, mind olyanok, akik nem tudják, kik a szüleim és ki a bátyám, de ez már mellékes. A lényeg, hogy engem ismernek, elfogadtak és szeretnek. Ráadásul önmagamért.

Belépve Oliver házába, azonnal tudtam, hogy otthon van, és csak annyi történt, hogy elaludt. A személyzet sehol, ami azt jelenti, hogy direkt kimenőt adott nekik. Ahogy közeledtem a szobája felé, egyre jobban érződött, hogy nem kevés alkoholt leguríthatott az éjszaka. Olyan szag terjengett, akár egy szeszfőzdében. Tárva-nyitva volt az ajtó. Oliver úgy terült el az ágyán, mint egy téli álmát alvó medve. De szerencsére legalább nő nem volt vele. Még csak az kellett volna! Hogy rájuk nyissak. Mondjuk, bár Oliver nagyszájú és az évszázad legnagyobb szoknyapecére, egy dologra mindig ügyel: hogy haza, pontosabban a hálószobájába soha ne vigyen nőt. Néha eltűnődöm. Vajon akkor is ilyen csélcsap lenne, ha Sophia még élne?

Percekig szólongattam, hogy ébredjen már fel, de csak azt értem el, hogy időnként félálomban átfordult egyik oldaláról a másikra. Csodálatos!

Egyre morcosabb lettem. Tök jó, hogy most ment tönkre az életem miatta! Mert cserben hagyott! Ő pedig itt húzza a lóbőrt! Nem teheti ezt velem!

– Oliver, kelj már fel! – szólok rá valamivel ingerültebben. És mikor erre sem reagál, finoman megrázom a vállát. Közben a nevét mantrázom, természetesen teljesen eredménytelenül. Mindössze annyi történt, hogy komótosan hasra fordult, és a fejére húzta a párnáját. A jó életbe! Én kinyírom a bátyámat! Még percekig szólongattam, mire végre-valahára ébredezni kezdett.

– Te meg mi a bánatot keresel itt, Ava? – mordul rám rekedtes hangon, ahogy hunyorogva próbálja kinyitni a szemét, és realizálja, hogy itt vagyok.

– Jöttem, hogy seggbe rúgjalak – közlöm vele dühösen.

– Mégis miért? – kérdez vissza értetlenül.

– Mert elfelejtetted, hogy találkozónk van! Pontosabban, találkozónk lett volna! Egy órát vártam rád a Harrisben! – vágom a fejéhez.

– Bakker, elfelejtettem! – nyögi. Lerí róla, mennyire másnapos, meg hogy kábé azt sem tudja, hol van. Nyúzott. Kék szeme alig látszik ki fáradt szemhéja alól. Kócos, gesztenyebarna haja összevissza áll. Pont úgy fest, mint amikor gyerekkorunkban jó korán felkeltettem, hogy lógjunk ki titokban az óceánpartra.

– Ez annyira jellemző! Ott ültem egyedül, akár egy rakás szerencsétlenség! – szidom.

– Miért nem hívtál fel? – támad vissza.

– Hívtalak, de kurvára ki vagy kapcsolva! – magyarázom dühösen.

– Bocs – nyögi, és látom rajta, őszintén bánja, hogy cserben hagyott. Ez valamelyest megkönnyítette, hogy némiképpen lehiggadjak.

– Tök jó, hogy megint sikerült hülyét csinálnom magamból! – huppanok le az ágyra, és előredőlve a tenyerembe temetem az arcom. – Meg akartam szívatni a bunkó exemet. Nem akarta elhinni, hogy a húgod vagyok. Erre te meg, basszus, nem jöttél el, és most ott röhög a markába!

– Hogy érted, hogy az exed? – húzza fel a szemöldökét.

– Úgy, hogy ma mérgemben szakítottam is vele – vallom be.

– Mióta is jártatok? – sandít rám.

– Úgy két hete – vágom rá. Igazából, épphogy csak elhittem, hogy egy Cody Andrews típusú srác szemet vetett rám.

– Szerezzek egy puskát, és lőjem szét a seggét? – poénkodik Oliver.

– Na persze, még csak az hiányozna! – mosolyodom el, miközben érzem, hogy két könnycsepp gördül le az arcomon.

– Ava, már ezerszer mondtam, hogy kiteszek a világhálóra néhány közös képet kettőnkről, beindítjuk a karrieredet, és akkor nem lennének ilyen gondjaid – kezdi megint elölről.

– Nem akarom, hogy tudják, te vagy a bátyám! Úgy értem, a többiek. Azt akarom, hogy önmagam miatt szeressenek! – panaszolom.

– De sok bajod van! Épp az előbb mondtad, hogy az volt a gond, hogy a pasid nem hitte el, hogy a húgom vagy. Most akkor hogy is van ez? Egyébként az egyetemen nem a vizsgákkal és a tanulással kellene foglalkoznod?

– Haha – fintorodom el. Baromira igaza van. Azzal kellett volna és kellene foglalkoznom.

– Az a pasi meg nem érdemel meg téged, ha nem hisz neked – kanyarodik vissza Oliver az eredeti témához.

– Cody Andrews a világ leghelyesebb pasija – szipogom. Nem is értem, miért borultam ki ennyire. Megállás nélkül potyognak a könnyeim.

– Ó, te szentséges ég! Na, gyere ide, és öleld meg a másnapos bátyádat, te szerelembomba! – emeli égnek a szemét, miközben magához húz és átölel. Ezt a bátyámat szeretem. Aki mindig is ilyen volt. Gondoskodó és hatalmas szívű. Kár, hogy ezt nem tudja róla senki. Hogy ezt az oldalát csak mi, néhányan ismerjük. Bárcsak találna végre magának egy lányt, aki újra megismertetné vele a szerelmet! Az igazi szerelmet! És bárcsak egyszer engem is utolérne egy álomszerű, véget nem érő, hatalmas szerelem! – Mi újság a vizsgákkal? Most neked nem tanulnod kéne? – szakítja félbe a gondolataimat Oliver.

– De igen! Néhány nap múlva szigorlatom lesz, és az államvizsga is vészesen közeleg – felelem egykedvűen. Egyáltalán nem mondhatom, hogy fel vagyok készülve. De fogalmam sincs, ilyen állapotban hogy veszem rá magam a tanulásra.

– Nem is tudom, minek strapálod magad. Anya mindenáron színésznőt akar faragni belőled is. Nem fogod megúszni. Csak addig van alibid és mentességed, amíg le nem diplomázol, akkor aztán véged, úgyis rávesz, hogy vállalj el valami jól fizető főszerepet, utána pedig nincs menekvés, már meg is ismer az egész világ. Megnézném majd annak a hülyének a képét, amint ül a moziban, meglát a vásznon, és leesik neki, ki is vagy igazából.

– Elküldtem a francba.

– Látod, ezt jól tetted! – nevet. – Szóval bepótoljuk azt a reggelit?

– Azért tök jó, hogy újra itthon vagy! – jegyzem meg, és tényleg így is gondolom. Ugyan amíg nyolc hónapot Kambodzsában volt, hetente videócseteltünk, de az mégsem ugyanaz, mint így, személyesen beszélgetni. Hiányzott már nagyon.

Tom

– Enyém a szerep! – mondom bele büszkén a telefonba.

– Még szép, hogy a tiéd! Merték volna másnak adni! Veled járnak a legjobban! Kenterbe vered az egész hollywoodi fiatal generációt – reagálja Mike. Hallom a reakciójából, hogy baromira elégedett. Mike a nagybátyám. A legjobb filmes arc, akit ismerek. Irtó sok Oscar-szobrot bezsebelt már. Szenvedélye, sőt az élete a filmgyártás.

Ez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen! Az előbb hívott a menedzserem. Per pillanat madarat lehetne fogatni velem. Azt hittem, még legalább egy hét, amíg döntenek.

– Találd ki, ki lesz a partnerem! – Ez a másik szenzációs hír. Alig várom, hogy elújságolhassam Mikenak.

– Na mesélj!

– Oliver Jenkins húga, Ava Jenkins! Esküszöm, eddig azt sem tudtam, hogy van húga! – harsogom jókedvűen. Oliver Jenkins a világ egyik legkeresettebb és legtöbbet foglalkoztatott színésze. Igazi nagyágyú, akivel a földkerekségen az összes létező filmes együtt akar dolgozni.

– De még mennyire hogy van! – nevet Mike. – Bomba jó csaj! De ha csak egy ujjal is hozzá mersz nyúlni, először velem gyűlik meg a bajod, aztán a bátyjával – figyelmeztet. Pontosan tudom, hogy Mike és Oliver ezer éve ismerik egymást. Ugyanahhoz a baráti körhöz tartoznak. Rengeteg filmen dolgoztak már együtt.

– Már megint mi rosszat tettem?! – horkanok fel, de közben csupa vigyor a képem. – Közöm nincs a csajhoz – teszem hozzá. Egyelőre. Persze.

– Azért mondom ezt, mert ismerlek. Amint meglátod Avát, azonnal ágyba akarod majd vinni! De figyelmeztetlek! Ne tedd! Ezúttal kurvára ne! A csaj tiltott gyümölcs!

– Tudod, mit? Ezzel a kis felvezetéssel csak még kíváncsibbá tettél! – zrikálom, de esküszöm, még komolyan is gondolom. Baromira késztetést érzek, hogy most azonnal utánanézzek a csajnak. Ezek után már nagyon szeretnék legalább egy képet látni róla!

– Basszus! Ettől féltem! – sóhajt fel Mike, és szinte látom, ahogyan vigyorogva égnek emeli a szemét. – Mondd, Tom, te nem hallasz jól? Ismétlem, az a nő számodra tabu!

– Ez csak szerinted van így! – nevetem el magam. – Ígérem, jó fiú leszek, de azért, amint letesszük, tutira rákeresek a neten.

– Ava túl jó csaj hozzád! – mantrázza, mintha nem hallanék jól, de nekem továbbra is fülig ér a szám. Úgy érzem, mintha legalább három méterrel a föld fölött járnék. Rengeteg filmszerepen vagyok már túl, de ezt a főszerepet az Árnyak útjában borzasztóan akartam. Ez a film nagyot fog szólni.

– Csak egy gond van, ismersz. Tudod, hogy úgy gondolom, nekem mindig a legjobb jár! – Még szép, hogy nekem mindig a legjobb jár!

Ava Jenkins? Ki hitte volna, hogy megismerem Oliver húgát! Most már rettentő kíváncsi vagyok rá!

Ava

– Mondd ezt még egyszer! – kéri Rebeca tágra nyílt szemekkel. Rebeca a szobatársam. Ő volt az első, akivel megismerkedtem itt, a Loyola Marymount Egyetemen. Kiderült, hogy mindketten angol irodalom szakosak vagyunk, ráadásul egy szobába kerültünk, így lassan három hosszú éve osztunk meg egymással jót és rosszat.

– Oliver Jenkins a bátyám! – ismétlem meg, amit az előbb mondtam. Rebeca erre úgy néz rám, olyan bociszemekkel, mintha épp azt mondtam volna neki, indulok megmászni a Himaláját. A szokásos sort és haspóló van rajta, ezeket akkor veszi fel, amikor vizsgára készül. Barna, göndör haja a feje tetején, laza kontyba fogva, kedvenc rajzolós ceruzájával átszúrva. Irtó viccesen fest. Rebeca igazi művészlélek. Ha teheti, folyton fest. Az asztala telis-tele van festékekkel és ecsetekkel. Azokon hevernek a tankönyvei, összevissza, szerteszét. A székén ül, és müzlit falatozik, amikor kibököm neki az igazságot. Most, hogy kimondtam, némi bűntudatot érzek. Hogy titkolózhattam mindenki előtt? Még Rebeca előtt is? Ennyi éven át?

– Miért nem mondtad el ezt eddig? – kérdezi teli szájjal, anélkül hogy lenyelte volna az utolsó falatot.

– Mert azt akartam, hogy önmagamért szeressetek, és ne azért, mert híres a családom – indoklom meg a döntésemet. Bár tisztában vagyok vele, hogy semmiképp nincs mentség arra, hogy szándékosan eltitkoltam előlük az igazat. Valószínűleg nekem sem esett volna jól, ha ő tette volna ezt velem.

– Egy pillanat, akkor az anyukád Carry Morrison, az apukád pedig Jack Jenkins? – teszi fel a logikus kérdést.

– Igen – bólintok.

– Te jóságos ég! Valaki csípjen meg! – vigyorodik el Rebeca. Egy szempillantás alatt felderül az arca. – Akkor ezért ismersz filmeseket!

– De, kérlek, ha lehet, ezt ne mondd el senkinek! A világért sem szeretném, ha a kolesz és az egyetem ezen csámcsogna. Jobb, ha ez köztünk marad – szögezem le.

– Ne viccelj! Ezt kérned sem kell! De azért, basszus, elmondhattad volna! Legalább nekem! A barátnődnek! – tesz szemrehányást, méghozzá teljesen jogosan. – Akkor tehát ezért szakítottatok Codyval? Pedig annyira azt hittem, ez egy óriási szerelem lesz!

– Őszintén? Én is – sóhajtom. – Soha életemben nem éreztem magam még ennyire megalázva – vallom be. De még mielőtt folytathatnám, kopogtatnak. – Vársz valakit? – kérdezem, miközben odamasírozok az ajtóhoz. Kinyitom, és földbe gyökerezik a lábam. Az anyám áll a küszöbön. Carry Morrison, teljes valójában. Szinte érzem, hogy Rebeca is döbbenten bámul mögöttem. Az anyám itt? Tuti, hogy Rebeca is alig hisz a szemének. Mi tagadás, per pillanat magam is azt hiszem, hogy káprázik a szemem.

– Anya, mit keresel te itt? – kérdezem tőle értetlenül. – Szent ég, csak úgy végigjöttél a folyosón? – esem pánikba, belegondolva, mit jelent ez. Ha anyám végigsétált az egész koleszon, mostanra az összes szobában, sőt az egyetemen is mindenki tudja, hogy Carry Morrison itt van. Nekem végem! Ennyit az inkognitómról!

– Fontos dologról kell beszélnünk, és gondoltam, jobb, ha személyesen jövök – ad magyarázatot, majd az invitálást meg se várva belép. Tűsarkújának jellegzetes kopogása gyerekkoromat idézi. Emlékszem, mennyire vártam minden este, hogy hazajöjjön. Hogy meghalljam ezt a karakteres hangot kint a parkolóban és a folyosón.

– Elég lett volna felhívnod, bárhol összefuthattunk volna! – teszek neki szemrehányást, de ügyet sem vet rám. Inkább odamegy Rebecához, és mosolyogva bemutatkozik.

– Üdvözlöm! Ön bizonyára a lányom szobatársa, Rebeca. Már sokat hallottam önről! – mondja negédesen. Ilyen nincs! Ezt mégis hogy képzeli? Érzem, hogy megy fel bennem a pumpa. Ez a magánéletem megsértése!

Rebeca olyan fejet vág, mint aki épp becsöppent az Oscar-gálára. Bár azért zavarban van. Megigazgatva magán a ruhát, bátortalanul nyújt kezet anyámnak.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem. Ha gondolják, beszélgessenek csak nyugodtan, én úgyis épp indultam tanulni az aulába – hadarja, miközben feláll és felkapja az asztalára készített könyveit és jegyzeteit. Nem telt két percbe, és kettesben maradtam anyámmal. Csodás!

– Meg sem kérdezem, honnan tudtad, melyik szobában találsz – jegyzem meg pikírten.

– Mik a terveid a jövő évre? – tér rögtön a tárgyra. Meglep, hogy egyáltalán megkérdezi. Ez egyáltalán nem vall rá. Mégis mi a fészkes fene folyik itt?

– Fogalmam sincs, nem terveztem semmit, egyelőre csak a szigorlatokon, a szakdolgozat leadásán és az államvizsgán szeretnék túlesni – reagálom kissé meglepetten. Anyám odasétál az ágyamhoz, és szemügyre veszi a könyvespolcomat. Mire észbe kaphatnék, már le is emeli a kedvenc könyvemet, az Árnyak útját.

– Ismered ezt a könyvet? – vált hirtelen témát.

– Még szép, hogy ismerem. Szerintem nincs olyan ember a földkerekségen, aki ne hallott volna róla! – mosolyodom el. A létező legtöbb példányszámban eladott amerikai bestseller. Vagy háromszor olvastam már, és biztos vagyok benne, hogy még legalább kétszer el fogom, amint vége a vizsgaidőszaknak.

– Hamarosan filmet forgatnak belőle – mondja, de nem igazán értem, mire akar ezzel kilyukadni.

– Ez nagyszerű hír.

– Valóban, már csak azért is, mert te leszel benne a női főszereplő – közli, mire érzem, hogy megnyúlik az arcom. Nem kicsit, nagyon. Biztos, hogy jól hallottam, amit mondott? Tényleg azt mondta, hogy én leszek az Árnyak útjából készülő film egyik főszereplője?

– Remek vicceid vannak, anya – nevetem el magam kínomban.

– Egyáltalán nem viccnek szántam – szögezi le, mire szép lassan ráemelem a tekintetem. Rózsaszín ruhája remekül áll neki. Hiába, anyám mindig értett a divathoz. Soha életemben nem láttam még úgy, hogy ne lett volna kamerakész a sminkje, a frizurája, az öltözéke. – Azért jöttem, hogy elmeséljem, téged választottak ki a szerepre. Ami óriási dolog. Ez a mozifilm Oscar-díjat fog nyerni, az biztos. Ezzel megalapozhatod egy életre a hírnevedet, a karrieredet.

– Nem emlékszem, hogy bármilyen szerepre is jelentkeztem volna. Castingon sem jártam – ejtem ki lassan a szavakat. Igazából még a beszéd is nehezemre esik, annyira le vagyok döbbenve. Hogy tehette ezt anyám? A tudtomon kívül hogy jelentkezhetett a nevemben filmszerepre? Ezt soha nem fogom megbocsátani neki! – fortyogok magamban. Ez annyira tipikusan Carry Morrison. Mindig annak kell történnie, amit ő akar. Ha egyszer elhatározza magát, addig nem nyugszik, amíg meg nem valósítja azt, amit eltervezett. Nem is értem, Peter, a mostohaapám, hogy bír vele élni! Ez elviselhetetlen!

– Nem is kellett castingra menned. Elég anyagot szolgáltattam nekik ahhoz, hogy ki tudjanak választani.

– Szerintem most jobb, ha elmész, anya! – kérem. Érzem, hogy rá kell vennem, hogy mielőbb távozzon, addig, amíg ki nem csúszik a számon valami olyasmi, amit később megbánhatnék. – Ez a film egészen biztosan nem készül el az én főszereplésemmel, tekintve, hogy én nem szeretnék sem híres, sem pedig színész lenni, de ezt már ezerszer mondtam! – adok végül hangot a nemtetszésemnek.

– Már készül a szerződés. Ava, ne légy bolond, ezt a szerepajánlatot senki a világon nem utasítaná vissza! – figyelmeztet.

– Én mégis megteszem! – döntöm el fennhangon, hogy ő is hallja. – Nyugodtan mondd meg a producereknek, hogy nem vállalom.

– Legalább gondold át, az ég szerelmére! – kérlel. – Itt hagyom neked a forgatókönyvet. Olvasd el, és rögtön tudni fogod, hogy bombasiker lesz – azzal le is teszi az asztalra a vaskos, fűzött, laminált füzetet. – Hidd el, nem akarok rosszat! Mindig csak a legjobbat akartam neked és Olivernek is. Egyszer majd talán te is belátod. – Azzal sarkon fordul és már megy is. Én meg állok a szobában, és csak bámulom a csukott ajtót, majd az asztalon heverő forgatókönyvre téved a szemem, amelyre nagy, piros betűkkel ez van írva:

Árnyak útja

forgatókönyv

Írta: Emily Scott

szigorúan titkos példány

Ezt nem hiszem el! Hogy merte ezt tenni velem az anyám?! A saját anyám? Ez annyira rá vall! Kész tények elé állított, csak mert pontosan tudta, hogy amúgy nemet mondanék! Persze, ha előre tudom. De így, hogy itt van előttem a forgatókönyv, és tisztában vagyok vele, mekkora dolog, hogy engem választottak a főszerepre, most már nincs más választásom. Ez szörnyű! Vajon Oliver tudja ezt? Van fogalma arról, hogy most áll a feje tetejére az életem? – tépelődöm magamban.

Rebeca nyit be a szobába. Félve kukkant be. De, látva, hogy egyedül vagyok, belépett.

– Ezek szerint tényleg igaz minden. Carry Morrison valóban az édesanyád? – kérdezi totál megszeppenve.

– Igen – erősítem meg.

– Jól vagy? – érdeklődik. Bizonyára látja és érzi, hogy valami nincs rendben. Hogy teljesen ki vagyok akadva. Aztán az ő tekintete is az asztalra téved, a forgatókönyvre. Én szólalok meg előbb.

– Ne mondd el senkinek, de úgy néz ki, engem választottak ki az Árnyak útja női főszerepére.

– Hogy micsoda? – mered rám Rebeca kérdőn, csodálkozva.

– Jól hallottad. Filmet készítenek a kedvenc könyvünkből, és én leszek a női főszereplő – mondom ki a tényeket újra. Mert hogy ezek már tények. Ezzel tisztában vagyok. Kész őrültség lenne, ha nem vállalnám el ezt a szerepet. Igaza van anyámnak, nincs ember, aki ezt a lehetőséget visszautasítaná. Hülye lennék, ha megtenném.

– Nem úgy nézel ki, mint aki repes az örömtől – jegyzi meg.

– Mert anyám a tudtomon kívül, a hátam mögött ajánlott be a szerepre. Az egészet az imént közölte velem.

– Basszus, kit érdekel?! Bárcsak az én anyám tenne ilyet! – neveti el magát. – Ki kellene ugranod a bőrödből örömödben! – ripakodik rám. – Ez fantasztikus! Atyaég! A barátnőm híres! Sőt, ezzel a szereppel világhíres lesz!

– Fogalmam sincs, hogy egyáltalán képes vagyok-e rá – sandítok rá.

– Az apukád is Oscar-díjas színész volt, akárcsak az anyukád, és a bátyád is az. Benne van a véredben! Az nem is kérdés, hogy szuper jó leszel! Ó, anyám! Ezt el sem hiszem! Te leszel Lisa Montgomery! Szent ég! Hogy mennyire illik hozzád a szerep! Te nem érzed? Tényleg olyan vagy, mint Lisa a könyvben! Neked ez nem tűnt fel?

Igaza van Rebecának. Miközben olvastam a regényt, titokban folyton azt képzeltem, hogy én vagyok a főszereplő. Fogalmam sincs, miért. Talán csak jó érzés volt önfeledten álmodozni.

Kicsivel később magára hagytam Rebecát, és kimentem sétálni a kolesz kertjébe. Magányra vágytam. Egész életemben azért harcoltam, hogy egy kis, jelentéktelen senki legyek. Hogy ne olyan életet kelljen élnem, mint amilyen a szüleimnek volt, vagy amilyen a bátyámnak van. És most tessék. Megkaptam a szerepet, amiért nők milliói ölni tudnának. Én meg azon sopánkodom, hogy miért művelte ezt velem az anyám. Imádom az Árnyak útját! A kedvenc bestsellerem! Milliószor álmodoztam arról, hogy milyen jó filmet lehetne csinálni belőle, esküszöm, még azt is elképzeltem, hogy én játszom a főszerepet. Hihetetlen, hogy az ábrándjaimból valóság lesz! Fel kell hívnom Olivert, ki kell öntenem neki a szívemet. Egyszerűen muszáj beszélnem vele!

Tom

A nappalimban ülök a kanapén. Már vagy egy órája a telefonomat bújom. A titokzatos üdvöske, Ava Jenkins után kutatok, de furcsamód az égvilágon semmit nem találok róla. Se egy fénykép, se egy videó, semmi. Nulla találat. Mégis mi a fene ez? Egy fantomcsaj után kutatok? Nem is értem, miért teszem. Elment volna az eszem?

Hogyhogy nem találni róla képet az interneten a 21. században? Nem fér a fejembe a dolog. Ki ez a csaj, akit a partneremnek választottak? Még csak Instagram-profilja sincs?! Ez hihetetlen! Vagy ha van is, nyilván valami kamufiók, más néven regisztrálva, de kizárt, hogy azt megtaláljam.

Oliver Jenkins húga. Csupán ennyit tudok róla. Számtalanszor találkoztam már Oliverrel, jóban is vagyunk, de még ő sem említette soha, hogy lenne húga. Végső ötletként rákerestem Carry Morrison Instagram-oldalára. Ő Ava és Oliver Jenkins édesanyja. Végignéztem hosszú évekre visszamenőleg a képeit. Találtam is néhány régi fotót, amelyeken a kamasz Oliver egy irtó cuki, copfos, szőke hajú, kék szemű kislánnyal játszik. Nocsak, ő volna Ava Jenkins? – esett le az állam. Aztán, ahogy tovább keresgéltem, egyre több és több archív fotóra bukkantam. Annak alapján, ahogyan ez a két gyerek milyen csintalanul játszott egymással a képeken, arra következtetek, hogy Ava és Oliver nagyon közel állhatnak egymáshoz. De mégis, hogy tudott ennyi éven át Ava Jenkins így elbújni a világ és a paparazzók elől? Talán Adrian, a menedzserem többet tud. Fel is hívom. Ha valaki, ő biztosan tud nekem fotót szerezni erről a csajról.

Délután fél négy van. Hétágra süt a nap. Direkt tárvanyitva hagytam a teraszajtót, hogy lássam a várost a felhőkarcolókkal. A szikrázó napsütés valósággal beragyogja a nyüzsgő metropoliszt. Odakintről friss levegő és lágy szellő árad befelé. Ez a ritka pillanatok egyike, hogy napközben itthon lehetek, és élvezhetem ezt a látványt.

Mielőtt beüthettem volna Adrian számát, a telefonom bejövő hívást jelzett. A francba! Apám hív. Tudom, hogy muszáj felvennem, mert addig hívogatna, amíg az őrületbe nem kerget.

– Hallom, megvan a szerep! – szólt bele vidáman a telefonba. – Mikor kezditek a forgatást? – érdeklődött. Nyilván Adriannek járt el a szája. Ők ketten jó barátok. Apám mindig lelkes, ha filmekről van szó. Ugyan plasztikai sebész, de él-hal a filmekért. Olyan, akár egy kamasz. Úgy is öltözködik. Folyton koncertekre és fesztiválokra jár. Szerintem ő az a típus, aki sosem nő fel, többek között ezért hagyta el sok-sok évvel ezelőtt az anyám. Pedig apám nem is olyan rossz fej. Tény, hogy nem egy családapaalkat, de a szíve aranyból van.

– Néhány héten belül – feleltem.

– És ki lesz a partnered? – tért rögtön a lényegre. Apám nagy csajozógép volt fiatalkorában. A mostani felesége, Clara is vagy húsz évvel fiatalabb nála. Még akár az én nőm is lehetne. Anyám ettől totál kivan. Szerintem a válásuk óta nem tudta feldolgozni apám hűtlenségét, és a szíve mélyén még mindig szereti. Valahol sajnálom is őt ezért. Jó páros lehettek volna, ha együtt maradnak. De apám mást akart, ő szabad akart lenni. Még úgy is, hogy tudta, ezzel az életmóddal mindent, minket is a bátyámmal, elveszíthet.

– Oliver Jenkins húga, Ava Jenkins – nyögtem. Annyira tudtam, hogy apám azonnal lecsap erre a témára.

– Egy ismeretlen színésznő kapta a szerepet? – esett le apám álla.

– Úgy tűnik, igen.

– Ez azért merész húzás a Starmediától.

– Ők tudják, ők kockáztatják a pénzüket. Mondjuk, szerintem a Jenkins név önmagában is elég. Olyan húzónév, hogy a kiscsajnak meg sem kell szólalnia a filmben, anélkül is bombabiztos a siker. Egyébként meg Carry Morrison és Jack Jenkins lánya. Ha ő nem tehetséges, akkor senki Hollywoodban!

– Legalább dögös a kiscsaj? Mit lehet tudni róla? – faggatott tovább apám. Miért érzem azt, hogy apámnak már most tervei vannak? Remélem, nem újraházasodni készül az öreg! – mosolyodtam el magamban. Clara, a felesége jó csaj, csinos is, vonzó is, kellően fiatal is, de kötve hinném, hogy szerelemből lenne vele, sokkal inkább a pénzéért. Nem is értem, miért vette apám feleségül. Egyik hétvégén elmentek Vegasba, aztán egyszer csak jött a telefon, hogy összeházasodtak. Remélem, gyerekük azért nem lesz! Anyám ki is borulna. Már így is teljesen kész van.

– Épp ez az, hogy semmit. Egy órája ülök itt és kutatok utána, de semmi nyoma. Mintha egy fantomot keresnék. Se egy kép, se egy videó, se social media profil. Ez a csaj vagy nagyon rejtőzködik, vagy nem is létezik.

– Lehet, hogy csak nem szereti a feltűnést. Nekem máris szimpatikus.

– Ez jó vicc. Épp most készül szerepelni egy filmben, ami várhatóan Oscar-díjat kap, és amit a világon mindenütt milliók fognak látni – jegyeztem meg.

– Nyugi, a próbákon tuti ott lesz, akkor majd megismerheted, és biztosan megtudod az okokat – nevetett apám. – Ha jó nő, már most féltem tőled.

– Féltheted is. Egyébként meg, hogyan is tartja a mondás? Bagoly mondja verébnek… – szóltam vissza neki. Ez övön aluli volt tőle. Pont tőle, aki ennyi idősen is röptében kapja el a legyet, és aki hatvanévesen egy húsz évvel fiatalabb nővel állt össze. Tény, hogy nekem sincs éppen jó hírem, de neki sem volt ennyi idősen. – Csak nehogy inkább neked kerüljön veszélybe a házasságod miatta! – szúrtam oda neki.

– Rád is rád férne már egy házasság – jegyezte meg, és tudtam, hogy közben rendkívül jól szórakozik.

– Egy nagy frászt! Remekül elvagyok úgy, ahogy vagyok. Kell a francnak a bonyodalom – vigyorodtam el. – De azért kíváncsi leszek a kiscsajra. Nem mondom, hogy nem remélem azt, hogy jó nő legyen! Megyek, mert még fel kell hívnom Adriant – búcsúztam el tőle.

– Az előbb beszéltem vele, hazafelé tart, pontosabban a partra, úgyhogy nyugodtan hívhatod, most épp ráér.

– Valahogy sejtettem, hogy tőle tudod az infókat – emeltem égnek a szemem.

– Hát, ha egyszer te sosem hívsz, valakitől informálódnom kell rólad – vetette a szememre. Igaza van. Mostanában folyton forgattam, nem volt lélegzetvételnyi időm sem. Amint letettük, egy percig még némán bámultam a telefonom elsötétült kijelzőjét. Valamikor meg kell látogatnom apámat és anyámat is. Samről, a bátyámról már nem is beszélve. Jó ideje egyiküket sem láttam. Samnek és a feleségének van egy gyönyörű kislánya, Abigail. Ötéves. Imádom, de Skype-on beszélgetni vele nem ugyanaz, mintha élőben is magamhoz ölelhetném, amolyan igazi nagybácsi módra. Hihetetlen, hogy a csélcsap bátyám is már vagy hat éve megnősült. Aztán gondoltam egyet, és megkerestem Adrian számát, majd rányomtam a hívásgombra.

– Minek neked fotó Ava Jenkinsről? – horkant bele Adrian a telefonba, mikor feltettem neki a kérdést, hogy tud-e nekem küldeni anyagot Oliver Jenkins húgáról.

– Már az is baj, hogy látni akarom, ki lesz a partnerem? – nevettem.

– Azzal nincs semmi baj, de azzal már igen, hogy te nem szoktál ilyet csinálni. Más esetben magasról teszel rá, hogy ki lesz a partnered! Ava Jenkins miért más? Mi a helyzet veled és Linett-tel? – tapintott rá Adrian jó érzékkel a lényegre. – Mondd, hogy kitette végre a szűrödet!

– Ha ennyire kíváncsi vagy rá, már valóban nem vagyunk együtt, de rossz nyomon jársz. Nem ő tette ki a szűröm, egyszerűen csak vége. Már csak a hírnevem meg a pénzem érdekelte a kiscsajt, szóval itt volt az ideje új vizekre evezni.

– Pazar. Akkor most újabb botrány lesz?

– Ugyan miért lenne?

– Csak mert lassan kezded utolérni Oliver Jenkinst! Már ami a hollywoodi botrányhős címet illeti.

– Annyira vicces vagy! – zrikálom, és közben hallom, hogy Adrian hosszan dudál, majd bosszúsan kiszól az ablakon, és nagy „kurvaanyázás” közepette elküld valakit melegebb éghajlatra. – Minden oké, Adrian? – kérdeztem.

– Persze. De nem hiszem el! Hogy engedhetnek ki minden idiótát jogosítvánnyal az utcára? A csávó majdnem nekem tolatott, és még neki állt feljebb! – dühöngött Adrian egy sort.

– Merre jársz, haver?

– Próbálok leparkolni a Huntington Beachen. Sütögetünk egyet a srácokkal. Reese már velük van a parton. Visszatérve a témára, és komolyra fordítva a szót: öt perc, és megkapod a csajról az anyagot. De! Előre szólok, ha bármit csinálsz vele, Oliver Jenkins kitekeri a nyakad, és soha többé nem lesz munkád Hollywoodban! – figyelmeztetett.

– Nekem mindig lesz munkám Hollywoodban! – nevettem. – Én Tom Hardy vagyok. A tinik menő, új bálványa. Mekkora sztárszerződést is kötöttél erre a filmre kizárólag miattam?

– Azért ne legyél úgy elszállva magadtól, Hardy! Tudod, hogy megy ez Hollywoodban: egyszer fent, másszor lent. Kurvára örülj neki, hogy most sztár vagy! Fogadj meg egy tanácsot: köss csomót a farkadra, már ami Ava Jenkinst illeti!

– Ilyet nem tudok ígérni. Ha szerelmes vagyok, olyankor se nem látok, se nem hallok.

– Igen, ezt tudjuk, a baj csak az, hogy te minden héten szerelmes vagy, emiatt aztán minden áldott nap címlapra kerülsz, én pedig nagy szarba, ugyanis nekem kell tisztára mosnom a nevedet, és lecsillapítanom a kedélyeket.

– Ne panaszkodj, abból van pénzed, hogy folyton forog a nevem.

– Még nem is láttad a csajt! – emlékeztetett.

– De érzem, hogy van valami, ami már most vonz benne – hecceltem tovább Adriant. – Már az tetszik, hogy semmit nem lehet tudni róla, ellentétben a többi hírnévre hajtó színésznőcskével.

– Miért van kurvára rossz előérzetem? – sóhajtott Adrian.

– Talán mert ismersz?

– Mike előre megmondta, hogy el fogod kérni Ava anyagát.

– Akkor fogadj szót a főnöknek, és lássuk, ki a csaj! – nevettem, és tudtam, hogy Adrian is teli szájjal vigyorog a vonal másik végén.

Ava

Miért is nem vagyok meglepve, hogy Oliver nem vette fel a telefont? Néha úgy érzem, nehezebb őt elérni, mint magát az amerikai elnököt és a kabinetjét. Ha nem forgat, akkor interjút ad, ha nincs megbeszélése, akkor éppen tutira csajozik. Pedig most nagyon is szükségem lenne rá!

Egy órája megállás nélkül zokogok. Képtelen vagyok visszatartani a könnyeimet. Hagytam neki egy csomó üzenetet, hogy amint tud, azonnal jelentkezzen. És így is tett. De arra nem számítottam, hogy ahelyett, hogy telefonált volna, azt írta, hogy fél órán belül ott lesz nálam. Öt perce hívott, hogy kint vár a parkolóban. Ha meglátják, nekem végem, végérvényesen oda az inkognitóm, pedig mondtam neki, egyenesen a lelkére kötöttem, hogy be ne merje tenni a lábát a koleszba, különben soha többé nem állok vele szóba. Nem éppen egy világhírű hollywoodi sztár fogadásához öltöztem: hosszú, szőke hajam lófarokba kötve, a kedvenc koptatott farmerem van rajtam, meg egy fehér póló és az ütött-kopott Adidas cipőm. Egyszerű egyetemista viselet, de én szeretem.

– Ha meglátnak veled, nekem végem – adtam Oliver tudtára kissé feldúltan, amikor beültem mellé. Még nem is láttam ezt az autóját. Menő. Akár a többi. Komolyan mondom, Oliver úgy váltogatja a kocsijait, akárcsak a nőit. – Hogy jutott eszedbe idejönni? – támadtam le, mert még mindig alig tértem magamhoz a húzásától.

Még csak az hiányozna, hogy anya után őt is meglássák! Ennyi erővel címlapon is kiírhatnánk az egyetemi újságba, hogy Oliver Jenkins a bátyám, és Carry Morrison az anyám.

– Neked is szia, drága húgocskám! – köszön nevetve. – Én is örülök, hogy látlak. – Mint mindig, ezúttal is borzasztóan elegáns. Úgy néz ki, mint aki esküvőre készül. Ebben a ruhában akár vőlegény is lehetne. Chino nadrág, könyékig feltűrt, fehér ing. A bátyám már gyerekkorunktól kezdve a csajok bálványa. A fél világ odavan érte. Ad is magára. Rengeteget edz, sportol. A szokásos illatfelhő körülötte azonnal beborít, szinte elbódít. De most valahogy másnak látom őt. Miért van olyan érzésem, hogy randira készül?

– Mi van ma, a meglepetések napja? Először anya, aztán te – mutatom ki nemtetszésemet. Kissé talán haragos is vagyok. Pufogok. Úgy, ahogyan gyerekkoromban, amikor valami csínytevéssel húzott fel, vagy szándékosan borsot tört az orrom alá. Ami azért gyakran előfordult.

– Ha jól emlékszem, reggel te is pont ugyanígy támadtál le a saját otthonomban – idézi fel a mai, váratlan betoppanásomat.

– Az más, nekünk megbeszélt találkánk volt! – emlékeztetem.

– Mesélj, mit művelt már megint anya? – vág a dolgok közepébe. Becsülöm Oliverben, hogy sohasem kertel.

– Hogy mit? Igent mondott a nevemben egy szerződésre! A tudtomon kívül! Kibulizta nekem a főszerepet egy New York Times bestseller könyv adaptációjában. Az Árnyak útjában. A film tutira óriási kasszasiker lesz. Ahogyan a könyv is az volt. Romantikus tinidráma. Milliók fogják látni szerte a világon. És ami a legszebb az egészben, hogy én is imádom a sztoriját! Rongyosra olvastam már a könyvet. Mind a három részt. Odavagyok érte – magyarázom, mire egész egyszerűen csak felnevet:

– Tudod, mit nem adna ezért más csaj? – kérdezi jókedvűen.

– De én nem akarok színésznő lenni. Soha nem is akartam – borulok ki.

– Még ki sem próbáltad. Nem tudhatod, milyen – próbál csitítani.

– Egész gyerekkoromban színiiskolába jártam. Szerinted nem tudom, milyen? Hány reklámfilmben szerepeltem? Anya már csecsemőkoromban elcipelt a forgatásokra – magyarázom.

– Lenne választásod, ha nem Carry Morrison lenne az anyád – világosít fel. Basszus! Mintha nem tudnám!

– És ha nem Oliver Jenkins lenne a bátyám – teszem hozzá, bár tudom, ez övön aluli a részemről. Emlékszem, ő is kétségbeesetten próbálta elkerülni a színészpályát. Politikus akart lenni. Megint eszembe jut, hogy ha tíz évvel ezelőtt nem halt volna meg Sophia, a menyasszonya, akkor talán minden más lenne. Oliver elvégezte volna a politológiát, és valószínűleg másképp alakult volna az élete. Sőt, biztosan másképp. És akkor talán anyánk se hozott volna engem ilyen képtelen helyzetbe.

– Mi bajod velem? – vigyorodik el Oliver. Annyira bírom, hogy ő minden szituációt holt nyugodtan képes kezelni. Bármi is legyen az.

– Veled semmi. Csak a hírneveddel – vallom be őszintén. Kell a francnak, hogy az én nyakamban is állandóan paparazzók lihegjenek!

– Az Árnyak útja a Universal következő nagy dobása, abban főszerepet kapni nem kis dolog, Ava – hívja fel erre az aprócska tényre a figyelmemet. – Mások ölni tudnának ezért a szerepért.

– Tudom – ismerem el halkan, kissé higgadtabban.

– Ujjonganod kellene.

– Igazából valahol örülök is, és baromi megtisztelő, hogy engem választottak, de…

– Azért nem akarod, mert anya ötlete volt – mondja ki azt, amit én nem biztos, hogy magamtól kimondanék.

– Túl jól ismersz – ismerem el.

– Attól még, hogy anya hajtotta fel neked a szerepet, a színészi teljesítmény a tiéd lesz, azt a sikert senki sem veheti el majd tőled. Tekints úgy anyára, mint a menedzseredre. Mint én Adrianre. Felhajtja a szerepeket. És ne felejtsd el, hogy ez a cirkusz velem is így zajlott le. Először nekem sem volt menedzserem. Csak anya. Nyeld le ezt a békát!

– Könnyű azt mondani – dúlok-fúlok még mindig. Aztán néhány másodpercig hallgatunk.

– És most mi lesz? Elfogadod? – töri meg a csendet Oliver ismét. Ezúttal ő is jóval visszafogottabb.

– Éktelen hülyeség lenne nem elfogadni. Óriási lehetőség, ezt én is tudom. Anya a héten akarja elindítani a közösségimédia-életemet. Csak nem úszom meg a nyilvánosságot – nevetek fel. Anya, miután elment, és magamra hagyott a koleszszobában, még írt egy üzenetet. Arra kért, hogy gondoljam végig még egyszer a dolgot. Azt kérte, ne hozzak elhamarkodott döntést, mert szerinte ez egy soha vissza nem térő alkalom. Ekkor adta a tudtomra, mit tervez, hogy a héten mutat be a közösségimédia-felületeken a nagyközönségnek. És ekkor esett le igazán, hogy ezennel vége az eddigi hétköznapi életemnek.

– Túléled. És lehet, hogy még élvezni is fogod.

– Mármint azt, hogy csak az óceán kellős közepén, valami luxusjachton találhatok menedéket a kíváncsi szemek elől, de ott is csak a hajó belsejében? Ha kilépek a fedélzetre, másnap már a címlapokon találom magam. Te élvezed az életedet? – szegezem neki a kérdést.

– Vannak jó pillanatok – vigyorodik el újfent.

– Jól mondtad. Pillanatok – jegyzem meg fanyarul, de legalább már tudok mosolyogni.

– Mi van a faszfej pasiddal? Mit fog szólni, ha híres sztár leszel? – vált témát. És tényleg! Cody Andrews! Olyannyira el voltam foglalva ma anya övön aluli húzásával, hogy huszadrangú problémának tűnt a reggeli szakításunk Codyval. Bár azután, hogy olyan bunkón viselkedett, azért írt néhány szánom-bánom üzenetet, de más, komolyabb lépést nem tett. Ebből is látszik, mennyire kevéssé számítottam neki. Azért ettől összeszorul a szívem, és elönt a keserűség. Fontos vagyok én egyáltalán valakinek?

– Az expasimra gondolsz? – kérdezek vissza, majd hozzáteszem: – Írogat, kepeszt, de még nem adtam meg neki magam. – És nem is fogom. Soha többé nem dőlök be Cody Andrewsnak!

– Helyes, ne is add könnyen magad! – int.

– És veled? Tart még az etyepetye Elena Scott-tal? Milyenek voltak ma az interjúk? – érdeklődöm. Annyira tudom, hogy tart még Elenával a viszonyuk. Akármennyire is titkolják, a pletykák azért hozzám is eljutottak. Pedig bárcsak másképp lenne! Oliver is megérdemelné, hogy végre boldog legyen. Elena Scott híres színésznő, több filmben is a partnere volt, és ugyan gyönyörű, de férjnél van, nem értem, mit akarnak egymástól.

– Te mindent tudsz rólam? – csipkelődik. Ilyenkor mindig huncut, kisfiús félmosolyra húzza a száját.

– Rólad mindenki tud mindent. Elég kinyitni egy magazint. Nyitott könyv az életed. De most valahogy más vagy. Csak nem új nő lépett színre? – tapintok a lényegre. Tényleg másnak tűnik. Valahogy nyugodtabbnak. Kiegyensúlyozottabbnak. Remélem, végre egy normális nővel hozta össze az élet!

– Te mindig a vesémbe látsz – vigyorodik el. Ahogy mosoly villan tengerkék szemében, az arcán pedig megjelennek a kis mosolygödröcskék, ilyenkor látszik igazán, hogy mennyire jóképű. Oliver olyan, mintha címlapokra született volna. Irtó jó pasi. Nem ok nélkül bomlanak utána a nők.

– Nos, ha nem akarsz beszélni róla, az csak jó jel – vonom le a következtetést, miközben majd megöl a kíváncsiság, hogy ki lehet a titokzatos csajszi, aki miatt Oliver így vigyorog.

– Ma este randizom vele először – avat be, mire nekem is széles mosolyra húzódik a szám. Ez aztán a hír!

– Máris szimpatikus a csaj – szögezem le.

– Miért is? – kérdez vissza.

– Mert elérte, hogy igazi randira hívd, és nem feküdt le veled még a randi előtt, ami manapság már ritkaságszámba megy nálad – világosítom fel.

– Ha rajta múlna, soha nem randizna velem – meséli még mindig nevetve. Feltűnt, hogy ezúttal valahogy egészen másképp csillog a szeme, mint amikor korábban Elenáról vagy a többi, futó kalandjáról beszélt.

– Ettől csak még szimpatikusabb. Ő is színésznő? – próbálom faggatni.

– Nem. És talán éppen ez benne a legjobb.

– Ez szuperül hangzik, bátyó! És hogy hívják? – kíváncsiskodom tovább.

– Lorának – feleli. Anyám! De szép neve van!

– Hogy ismerted meg? – szegezem neki a következő kérdést. Kicsit úgy érzem magam, mintha egy kérdezz-felelek játékban lennénk, de ezúttal sokkal jobban élvezem, mint gyerekkorunkban. Ez a téma most sokkal izgalmasabb! A bátyám láthatóan odáig van egy ismeretlen, titokzatos lányért!

– Mekkora Kíváncsi Fáncsi lettél! – neveti el magát.

– Ki vele! Elő a szaftos részletekkel! – parancsolok rá.

– Tegnap a reptéren találkoztunk először. Gőze sem volt, ki vagyok, és jól kiosztott, mert bepofátlankodtam elé a sorban. Igaza volt. Paraszt voltam. Ma délután meg újra egymásba botlottunk a sajtórendezvényen. Kiderült, hogy Rétey Sára helyett ő csinálja Elenával és velem az interjúkat. Akkor esett le neki, ki vagyok.

– Ha Elena is ott volt, akkor nincsenek jó érzéseim – jegyzem meg fanyarul. Az a nő férjnél van, és mégis kikezdett Oliverrel. Sőt, ágyba is bújt vele. Jó színésznő, csinos és híres is, de nem való Oliverhez. Ráadásul nem is akárkinek a felesége, a híres-neves ügyvédé, Mason Meyeré. Azt hallottam róla, hogy még soha, egyetlen perét sem veszítette el, éppen ezért olyan menő. Elena és Oliver kapcsolata nyílt titok a filmes berkekben. Féltem Olivert. Ha tovább feszíti a húrt Elenával, és Meyer bepöccen, az akár a karrierjébe is kerülhet. Sok botrányt megélt már Hollywood, de jó lenne, ha ez egyszer nem a bátyám lenne a célkeresztben.

– Miért mondod ezt? – kérdez vissza Oliver.

– Mert mindenki látja, csak te nem, hogy Elena magának akar téged. Nem fogja hagyni, hogy egy ismeretlen csaj lecsapjon a kezéről – figyelmeztetem. Szerintem tudja, hogy igazam van, én meg azt tudom, hogy ezt sosem vallaná be.

– Lassan megyek, nem akarok elkésni – kezd búcsúzkodni.

– Rendes tőled, hogy beugrottál. Ha tudnák az emberek, hogy milyen normális vagy igazából! – sóhajtok.

– A nőcsábász, bunkózós énem hozzátartozik az imidzsemhez – nevet.

Bárcsak ez a Lora nevű csaj ezúttal más lenne, mint a többi lány!

– Az éjjel azt álmodtam, hogy az esküvődön vagyok és bőgök – mondom, mire kitört belőle a nevetés.

– Egészen véletlenül az nem a te esküvőd volt? – kérdez vissza.

– Nem, a tiéd.

– Hogy álmodhatsz össze ennyi baromságot? Túl sok romantikus könyvet olvasol.

– Inkább csak végre egy normális nő oldalán szeretnélek boldognak és kiegyensúlyozottnak látni.

– Nem hiszek a házasságban, Ava. Ezt te is tudod.

– Tudom, és az okot is ismerem, hogy miért nem. De már eltelt tíz év – emlékeztetem arra, amire soha nem akar visszaemlékezni.

– Tényleg megyek – fogja menekülőre. Értek a szóból, és már nyitom is a kocsi ajtaját, de még mielőtt kiszállnék, megjegyzem:

– Ő is azt akarná, hogy továbblépj.

– Tudom – feleli halkan. Majd pár másodpercnyi hallgatás után még hozzáteszi: – Na, légy jó, királylány! Hívj, ha anya felbosszant, majd igyekszem valami őrült botránnyal elterelni a figyelmét.

Folyton ez volt a taktikája. Gyerekkorom óta így óvott engem. Inkább mindenért mindig ő vitte el a balhét. Akkor is, ha nem is ő volt a hibás. Jó volt beszélgetni vele. Jó volt ennyi idő után újra viszontlátni és visszakapni a bátyám.

Csak álltam, és néztem, ahogyan elhajt. Aztán még percekig ott maradtam, képtelen voltam visszamenni a koleszba. Ekkor csippant egyet a telefonom. Üzenetem jött. Olivertől. Nyilván félreállt, hogy írjon nekem – mosolyodtam el a gondolatra.

Oliver

Fel a fejjel, kis boszi! Ne emészd magad! Szuper jó tinisztár leszel! :P{3}

Ui. Egyvalamiben igazat kell adjak anyának. Ha előre szól, és valami csoda folytán el is mész a castingra, de véletlenül nem téged választanak ki a szerepre, a kudarc sokkal rosszabb lett volna, mint az, hogy ma örömhírt közölhetett veled.

Oliver ilyet nem szokott csinálni. Egész életében dacolt anyával. Most meg a pártját fogja?

Lelkem mélyén tudom, hogy igaza van. Anya már gyerekkorunkban a fejébe vette, hogy nekünk is folytatnunk kell a hagyományokat, és színésznek kell lennünk. Méghozzá a legjobbaknak. Már csak apa miatt is. Ez afféle presztízskérdéssé vált számára. És ez gyerekkorom óta mit sem változott. Bár azt hittem, azzal, hogy Oliver elérte mindazt, amiről anyám hosszú éveken át álmodozott, megszabadultam attól a tehertől, hogy nekem is erre a pályára kelljen lépnem. És azt hittem, hogy miután elkezdtem egyetemre járni, és rivaldafény nélkül élem az életem, már elengedte a velem kapcsolatos álmait.