CHLOE WALSH

BINDING 13

KÖTÉS 13

A mű eredeti címe: Binding 13

Fordította: Weis Böbe

The right of Chloe Walsh to be identified as the Author of the work has been asserted by her in accordance with the Copyright and Related Rights Act 2000.

All rights reserved. No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system, or transmitted, in any form or by any means – electronic, mechanical, including photocopying, recording, or by any information storage and retrieval system – without the prior written permission of the publisher, nor be otherwise circulated in any form or binding or cover than that in which it is published and without a similar condition being imposed on the subsequent purchaser.

This book is licensed for your personal enjoyment only. This book may not be re-sold or given away to other people. If you would like to share this book with another person, please purchase an additional copy for each reader. If you’re reading this book and did not purchase it, or it was not purchased for your use only, then please return to your favorite retailer and purchase your own copy. Thank you for respecting the hard work of this author.

Published by Chloe Walsh

Copyright 2014 by Chloe Walsh

All Rights Reserved. ©

Binding 13,

Boys of Tommen #1,

First published, July 2018

All rights reserved. ©

Original cover designed by Sarah Paige.

Alternative cover designed by Lou Stock.

Edited by Aleesha Davis.

Proofread by Brooke Bowen Hebert.

All rights throughout the world are reserved to Proprietor

Hungarian Translation © Weis Böbe, 2024

©Művelt Nép Könyvkiadó ,2024

ISBN 9789635803071

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A Binding 13 című könyvemet azoknak szeretném ajánlani, akik már mertek csillapíthatatlan sóvárgással és elszántsággal elindulni az álmaik után. Ez a történet nektek szól

A SZERZŐ ÜZENETE

A Binding 13 egy vadonatúj sorozat első kötete, amely fiatal, életteli dél-írországi szereplők nyomába szegődik. Remélem, legalább akkora élvezettel olvastok róluk, mint amekkora örömet leltem a megírásukban.

Ez a kezdet.

Köszönöm, hogy elolvassátok.

Barátsággal, Chloe

1. FEJEZET

NAGY REMÉNYEK

SHANNON

2005. JANUÁR TIZEDIKE VOLT.

Egy teljesen új év kezdete, a téli szünet utáni első tanítási nap.

És ideges voltam – éppenséggel annyira ideges, hogy aznap reggel háromszor is hánytam.

A pulzusom aggasztóan szapora volt; szabálytalan szívverésemet a szorongásom idézte elő, nem beszélve arról, hogy elképzelni sem tudtam, most épp miért öklendezem olyan erősen.

Lesimítottam az új iskolai egyenruhámat, és úgy néztem a tükörbe. Alig ismertem magamra.

Tengerészkék pulóvert viseltem, mellrészén a Tommen Gimnázium címerével, fehér inggel és piros nyakkendővel. A térdig érő szürke szoknya felfedte két vézna, alulfejlett lábamat. A szettet testszínű harisnya, tengerészkék zokni és ötcentis sarkú, fekete félcipő tette teljessé.

Úgy néztem ki, mint aki idegenből szakadt ide.

Idegennek is éreztem magam.

Az egyetlen vigaszom az volt, hogy a cipőben, amelyet anyu vett nekem, majdnem elértem a százhatvan centis magasságot. A koromhoz képest minden tekintetben röhejesen picinek számítottam.

Szélsőségesen vékony voltam, fejletlen, a cicim épp csak annyira emelkedett ki, mint egy-egy tükörtojás, láthatóan messziről elkerült a pubertáskori hirtelen növés, amely rajtam kívül minden velem egyidős lányt megtalált.

Hosszú, barna hajam kiengedtem, ezért lazán omlott le a hátam közepéig, és csak egy sima piros hajpánttal fogtam hátra, hogy ne hulljon az arcomba. Sosem sminkeltem, és így pont olyan fiatalnak és kicsinek tűntem, mint amilyennek éreztem magam. A szemem túl nagy volt az arcomhoz képest, ráadásul sokkolóan kék.

Próbáltam hunyorogni, hátha attól a szemem emberibb lesz, és tudatos erőfeszítést tettem, hogy telt ajkamat elvékonyítsam azzal, hogy egészen összeszorítottam.

Nem.

A hunyorgástól csak fura lettem – és úgy néztem ki, mint akinek szorulása van.

Ingerülten kifújtam a levegőt, ujjam hegyével megérintettem az arcomat, és reszketeg sóhaj hagyta el ajkamat.

Amit az ég nem adott meg magasságban és mellben, azt legalább – gondoltam – pótolta érettségben. Megfontolt voltam és öreg lélek.

Murphy nagyi mindig azt mondta, hogy bölcs, öreg fejjel születtem.

Bizonyos mértékig ez igaz is volt.

Sosem érdekeltek a fiúk és az aktuális divatirányzatok.

Szimplán hiányzott belőlem ez az érdeklődés.

Valahol azt olvastam, hogy a sérüléseinktől leszünk érettebbek, nem az életkorunktól.

Ha ez igaz, akkor én egy vén nyugdíjas voltam, ami az érzelmeket illeti.

Sokszor aggasztott, hogy nem úgy működöm, mint a többi lány. Nem voltak olyan késztetéseim, nem érdekelt úgy az ellenkező nem. Senki nem érdekelt. Sem a fiúk, sem a lányok, sem a híres színészek, dögös modellek, bohócok, kutyusok… Na jó, a cuki kutyusok azért igen, meg a nagy, bozontos kutyák is, de a többi? Nekem aztán tök mindegy volt.

A csókolózás, az ölelkezés semmilyen formája nem vonzott. Gondolom, az, hogy végig kellett asszisztálnom a szüleim pocsék és viharos kapcsolatát, elvette a kedvemet attól, hogy elkötelezzem magam egy másik emberi lény mellett. Ha a szüleim házassága szemléltette a szerelmet, akkor kösz, de nem kértem belőle.

Inkább lennék egyedül.

Megráztam a fejem, hogy félresöpörjem kavargó gondolataimat, mielőtt visszafordíthatatlanul sötét ködbe burkoltak volna. Csak bámultam a tükörképemet, és erővel rávettem magam, hogy valami olyat gyakoroljak, amit mostanában ritkán szoktam: a mosolygást.

Mély levegőt!, ismételgettem. Ez új fejezet.

Megnyitottam a csapot, megmostam a kezemet, és vizet fröcsköltem az arcomra, hogy lehűtsem a testemet égető szorongást. Iszonyatosan nyugtalanná tett, hogy ez lesz az első napom az új iskolában.

Bármelyik iskola csak jobb lehet, mint az a suli, amit hátrahagytam. A gondolat egyszer csak megjelent a fejemben, és elfogott a szégyen. Amiket hátrahagytam… Sulik, helyesbítettem búsan, többes számban.

Mind az általános, mind a középiskolában rendszeresen gyötörtek.

Valami ismeretlen, kegyetlen okból négyéves korom óta én voltam minden egyes gyerek rosszkedvének céltáblája.

Az óvodában már az első napon a legtöbb lány eldöntötte, hogy nem kedvel, és nem akart játszani velem. A fiúk sem viselkedtek sokkal jobban – bár ők nem voltak annyira kíméletlenek.

Nem értettem, mert az utcánkban minden gyerekkel jól kijöttem, és soha senkivel nem volt semmilyen összetűzésem a telepen sem, ahol laktunk.

De a suliban?

Az iskola a pokol hetedik bugyrát jelentette számomra, kész kínzás volt az általános iskolának mind a kilenc éve – a szokásos nyolc helyett.

Az iskola-előkészítő annyira megviselt, hogy anyám és a pedagógus is úgy döntött, jobb, ha visszatartanak egy évet, hogy egy új osztállyal megismételjem a tanévet. Bár az új osztályomban pont ugyanúgy szenvedtem, lett két jó barátnőm, Claire és Lizzie, akiknek a barátsága elviselhetővé tette azokat az éveket.

Amikor az általános iskola utolsó évében eljött a középiskola kiválasztásának ideje, rájöttem, hogy túlságosan különbözöm a barátaimtól.

Claire és Lizzie a következő szeptembertől a Tommen Gimnáziumba készült; egy pazar, elit magániskolába, hatalmas finanszírozással és a legszínvonalasabb felszerelésekkel – hála a gazdag szülők barna borítékjában lapuló összegeknek, hiszen mindenáron gondoskodni akartak arról, hogy gyerekeik a pénzért kapható lehető legjobb oktatásban részesüljenek.

Eközben én beiratkoztam a város központjában lévő helyi, túlzsúfolt, állami iskolába.

Elevenen élt bennem annak szörnyű emléke, amikor elszakítottak a barátaimtól.

Annyira meg akartam szabadulni az engem szekálóktól, hogy sírva könyörögtem anyunak, küldjön el Bearába, mert inkább laktam volna Alice nénikémmel és a családjával, csak hogy folytathassam a tanulmányaimat.

Nincsenek rá szavak, mekkora elkeseredés vett erőt rajtam, amikor apám megmakacsolta magát, és nem engedte, hogy a nagynénémhez költözzem.

Anyu szeretett, de gyenge volt és erőtlen, ezért nem szállt vitába apával, aki ragaszkodott hozzá, hogy a Ballylaggin Közösségi Iskolába járjak.

Ez után minden csak rosszabb lett.

Kegyetlenebb.

Erőszakosabb.

Durvább.

Az első év első hónapjában több fiúcsoport is rám szállt, és olyasmit követeltek tőlem, amit nem voltam hajlandó megadni nekik.

Ezek után rám aggatták a frigit jelzőt, mert nem akartam smárolni azokkal a fiúkkal, akik amúgy éveken át pokollá tették az életemet.

A gonoszabbak még undokabb dolgokat híreszteltek rólam, azt sugallva, azért vagyok ilyen frigit, mert a szoknyám alatt férfi nemi szervet rejtegetek.

De bármennyire kegyetlenek voltak is a fiúk, a lányok sokkal találékonyabbnak bizonyultak.

És sokkal rémesebbnek.

Rosszindulatú pletykákat terjesztettek rólam, azt híresztelve, hogy anorexiás vagyok, és hogy mindennap kihányom a vécébe az ebédemet.

Nem is voltam anorexiás – sem bulimiás, ami azt illeti.

Halálosan rettegtem az iskolában, és egy falat sem ment le a torkomon, mert akkor tényleg hánytam, és ez gyakran megesett, önkéntelen reakció volt arra az elviselhetetlen mértékű tortúrára, amelynek ki voltam téve. A koromhoz képest kicsi voltam, alacsony, fejletlen és sovány, ami nem segített eloszlatni a szóbeszédet.

Amikor tizenöt éves lettem, és még mindig nem jött meg a havi vérzésem, anyu időpontot kért a háziorvosunkhoz. Több vérvétel és vizsgálat után a doki megnyugtatta anyut és engem is, hogy egészséges vagyok, és gyakori, hogy egyes lányok lassabban fejlődnek a többieknél.

Azóta eltelt majdnem egy év, és leszámítva azt az egyetlen meglepetésmenzeszt nyáron, amely alig fél napig tartott, még mindig nem volt rendes ciklusom.

Őszintén szólva feladtam a reményt, hogy a testem úgy fog működni, mint egy normális lányé, mert hát nyilvánvalóan nem így volt.

Az orvos felvetette anyának, hogy gondolja át az iskoláztatásomat, mert hátha részben a suliban engem ért feszültség felelős a nyilvánvalóan megrekedt fejlődésemért.

A szüleim között kialakult parázs vita után, amikor is anyu a védelmemre kelt, visszaküldtek a suliba, ahol a többiek vég nélküli kínszenvedésnek tettek ki.

Válogatott módszerekkel gyötörtek: csúfoltak, mindenféle gonosz pletykákat terjesztettek rólam, tisztasági betétet tapasztottak a hátamra, és végül szó szerint testileg is bántalmaztak.

Egyszer, a háztartástanórán a mögöttem ülő lányok a konyhai ollóval levágtak egy darabot a copfomból, aztán úgy lengették, mint valami győzelmi zászlót.

Mindenki nevetett rajtam, és azt hiszem, abban a pillanatban jobban utáltam azokat, akik a fájdalmamon mulattak, mint annak okozóit.

Másik alkalommal, a tesióra után ugyanezek a lányok lefotóztak fehérneműben, és az évfolyamon mindenki látta a képet. Az igazgató azonnal lecsapott rájuk, és felfüggesztette őket, de addigra már a fél suli jót röhögött a káromra.

Emlékszem, aznap nagyon sírtam, persze nem előttük, hanem a mosdóban. Bezárkóztam az egyik fülkébe, és azon gondolkodtam, hogy véget vetek az egésznek. Beveszek egy csomó tablettát, hogy vége legyen ennek az egész rohadt cirkusznak.

Az élet számomra keserű csalódás volt, és akkoriban nem akartam többé a részese lenni.

Persze nem tettem meg, mert túlságosan gyáva voltam hozzá.

Túlságosan féltem attól, hogy nem jön össze, hanem felébredek, és szembe kell néznem a következményekkel.

Kész lelki roncs voltam.

A bátyám, Joey azt mondta, azért vettek célba, mert szép vagyok, és féltékeny ribancnak nevezte azokat, akik gyötörtek. Aztán hozzátette, hogy gyönyörű vagyok, és azt javasolta, hogy emelkedjek felül az egészen.

Könnyebb mondani, mint megtenni – és annyira nem is hittem el, hogy gyönyörű lennék.

Az engem kipécéző lányok közül többen ugyanazok voltak, akik már az óvoda óta gyötörtek.

Kétlem, hogy akkoriban a külsőnek bármi közük lett volna ehhez.

Egyszerűen nem voltam szerethető.

Különben is, Joey bármennyire igyekezett ott lenni nekem, és megvédeni a becsületemet, nem értette, hogy számomra milyen az iskolai élet.

A bátyám a szöges ellentétem volt, a szó minden értelmében.

Én alacsony voltam, ő magas. Nekem kék volt a szemem, az övé zöld. Az én hajam sötétbarna, az övé szőke. Az ő bőrét aranylóvá sütötte a nap. Én meg mintha a pincében napoztam volna. Ő szókimondó volt és harsány, míg én csendes, és elvoltam magamban.

A legnagyobb különbség köztünk mégis az volt, hogy a bátyámat mindenki imádta a Ballylaggin Közösségi Iskolában, vagyis a Ballyban, a helyi állami középiskolában, ahová mindketten jártunk.

Persze Joey népszerűségét az is növelte, hogy beválogatták a corki junior-hurlingcsapatba, de még a sportsikerek nélkül is klassz srác volt.

És amilyen klassz srác, Joey megpróbált mindentől megóvni, de mint kiderült, ez nem egyemberes feladat.

Volt egy bátyánk is, Darren, és három öcsénk, Tadhg, Ollie és Sean, de egyikünk sem beszélt Darrennel, amióta öt évvel korábban, egy sokadik elfajult apa-fia balhé után, kisétált a házból. A tizenegy, illetve kilencéves Tadhg és Ollie még általánosba jártak, a hároméves Sean pedig épp mostanában lett szobatiszta, szóval nemigen akadt hadba hívható védelmezőm.

Az ilyen napokon hiányzott az idősebbik bátyám a legjobban.

A huszonhárom éves Darren hét évvel volt idősebb nálam. Megtermett és félelmet nem ismerő, ő volt az igazi nagy bátyó egy hozzám hasonló kislány számára.

Egész kicsi korom óta tiszteltem még a földet is, amelyet a lába érintett; ott lépdeltem ő és a barátai mögött; vele tartottam, bárhová ment. Mindig megvédett, otthon pedig magára vállalta a felelősséget, ha rossz fát tettem a tűzre.

Nem volt könnyű dolga, és mivel ennyivel fiatalabb voltam nála, nem is foghattam fel a gondjai mértékét. Anyu és apu csak alig pár hónapja jártak, amikor anyu tizenöt évesen terhes lett Darrennel, akit az 1980-as évek katolikus Írországában fattyúnak bélyegeztek, mert házasságon kívül született.

Szóval az élet mindig is valóságos próbatétel volt a bátyám számára. Tizenegy éves korában minden még rosszabbra fordult.

Joey-hoz hasonlóan Darren is fenomenális hurler volt, és ahogy engem, apánk őt is gyűlölte. Mindig talált valami kifogásolnivalót Darrenben, legyen az a haja vagy a kézírása, a pályán nyújtott teljesítménye, vagy a párválasztása.

Darren meleg volt, és apánk ezt nem tudta feldolgozni.

A bátyám szexuális orientációját egy korábbi incidens számlájára írta, és mondhatott neki bárki bármit, apánkat nem lehetett meggyőzni, hogy a melegség nem választás kérdése.

Darren melegnek született, ahogyan Joey heterónak, én pedig kongóan üresnek.

Az volt, aki volt, és megszakadt a szívem, hogy a saját családjában nem fogadták el.

Kínzással ért fel a bátyám számára, hogy egy homofób apával kell együtt élnie.

Utáltam ezért apát, jobban, mint azért a sok egyéb szörnyűségért, amelyet az évek során elkövetett.

Apám előítéletessége és nyíltan diszkriminatív viselkedése a saját fiával szemben messze a legvisszataszítóbb tulajdonsága volt.

Amikor Darren egy évre félretette a hurlinget, hogy az érettségire való felkészülésre koncentráljon, apánknak eldurrant az agya. A hónapokon át tartó heves viták és tettlegességig fajuló összetűzések hatalmas balhéba torkolltak, amikor is Darren összecsomagolt, kisétált az ajtón, és soha többé nem jött haza.

Öt év telt az óta az este óta, és leszámítva a postaládában évente landoló karácsonyi üdvözlőlapot, nem hallottunk felőle, és egyikünk sem látta.

Még a telefonszáma vagy a címe sem volt meg.

Mintha elnyelte volna a föld.

Ezek után minden nyomás, amelyet apánk Darrenre gyakorolt, átszállt a fiatalabb fiúkra – akik, apánk szemében legalábbis, a normális fiai voltak.

Amikor épp nem a kocsmában vagy a sportfogadási irodában időzött, apánk edzésekre és meccsekre cipelte a fiúkat.

Minden figyelmét nekik szentelte.

A szemében én haszontalan voltam: mégis mit kezdjen egy lánnyal, meg ilyenek.

Nem voltam jó sportoló, az iskolában nem remekeltem, nem jártam szakkörökre sem.

Apám számára csak egy etetni való éhes száj voltam, míg betöltöm a tizennyolcat.

Ezt sem én találtam ki. Apám ezt kismilliószor a fejemhez vágta.

Az ötödik vagy hatodik alkalom után immunis lettem a szavaira.

Nem érdeklődött irántam, engem meg az nem érdekelt, hogy megpróbáljak megfelelni a képtelen elvárásainak. Sosem lesz belőlem fiú, és semmi értelme igyekezni egy olyan ember kedvében járni, akinek az esze az ötvenes években ragadt.

Már rég meguntam, hogy egy olyan ember szeretetéért kuncsorogjak, aki – a saját szavaival élve – sosem akart engem.

Viszont aggasztott, hogy ekkora nyomást gyakorol Joey-ra, és épp ezért gyötört annyira a bűntudat, valahányszor a bátyámnak a segítségemre kellett sietnie.

A hatodik évfolyamra járt, ez volt az utolsó éve a középiskolában, és épp elég baja akadt: a GAA, vagyis a Gael Atlétikai Szövetség, a részmunkaidős állása a benzinkúton, a közelgő érettségi, és a barátnője, Aoife.

Tudtam, ha nekem fáj valami, az Joey-nak is fáj. Nem akartam kolonc lenni a nyakán, valaki, akire folyton vigyáznia kell, de amióta az eszemet tudtam, ez mindig így volt.

Őszintén szólva, képtelen voltam tovább nézni a csalódottságot a bátyám szemében abban az iskolában. Sem úgy elhaladni mellette a folyosón, hogy tudom, a tekintete megtörik, valahányszor rám néz.

Az igazat megvallva a Bally tanárai megpróbáltak megvédeni a lincselő tömegtől, és az ifjúsági tanácsadó, Mrs. Falvy, egy kéthetente esedékes foglalkozást is szervezett nekem az iskolapszichológussal a második évben, míg a finanszírozást meg nem vonták.

Anyunak sikerült annyi pénzt összekaparnia, hogy elmehessek egy magánrendelésre, de mivel alkalmanként nyolcvan eurót fizettünk, és anyám kérésére cenzúráznom kellett a gondolataimat, mindössze ötször mentem el hozzá, majd azt hazudtam anyának, hogy már jobban vagyok.

Nem éreztem magam jobban.

Kicsit sem lettem jobban.

Csak nem bírtam nézni, ahogy anyám kínlódik.

Utáltam, hogy ekkora plusz anyagi terhet jelentek, szóval lenyeltem a békát, mosolyt erőltettem magamra, és továbbra is mindennap alászálltam a pokolra.

De a vegzálás csak nem maradt abba.

Semmi sem maradt abba.

Aztán egy napon mégis.

Múlt hónapban, a téli szünet előtt – mindössze három héttel egy hasonló incidens után ugyanezzel a csapat lánnyal – könnyek között mentem haza. Az iskolai pulóverem középen végig volt szakadva, az orromba papír zsepit tömtem, hogy felfogjam a vérzést, miután egy ötödéves lányokból álló banda nekem támadt azt üvöltözve, hogy megpróbáltam összeszűrni a levet az egyikük barátjával.

Ordas hazugság volt, tekintve, hogy rá sem néztem arra a srácra, akivel hírbe hoztak, azt állítva, hogy megpróbáltam elcsábítani. Ez is csak egyike volt annak a tucatnyi szánalmas ürügynek, hogy legyen okuk jól elpáholni.

Ez volt az a nap, amikor én álltam le.

Leálltam a hazudozással.

Leálltam a színleléssel.

Egyszerűen leálltam.

Az a nap nem csupán az én töréspontom lett, hanem Joey-é is. Azzal jött haza, hogy egy hétre felfüggesztették, mert elagyalta a fő zaklatóm, Ciara Maloney bátyját.

Anyám egyetlen pillantást vetett rám, és kivett a suliból.

Apám óhajának ellenszegülve, aki szerint csak keményebbnek kéne lennem, anyu bement a helyi hitelszövetkezetbe, és kölcsönt vett fel, hogy kifizethesse a tandíjat a Tommen Gimnáziumban, a Ballylaggintól huszonöt kilométerre lévő fizetős magán-középiskolában.

Bár féltettem anyát, tudtam, ha még egyszer be kell tennem a lábamat abba az iskolába, nem jönnék ki onnan.

Elértem a tűrőképességem határát.

Meglengették előttem a jobb, boldogabb élet lehetőségét, és én mindkét kezemmel megragadtam.

És bár féltem, hogy a környékbeli gyerekek hátat fordítanak nekem, amiért magániskolába járok, tudtam, hogy az sem lehet rosszabb, mint az a sok szar, amit abban az iskolában kellett elviselnem, amit végre magam mögött hagyok.

Ráadásul tudtam, hogy a Tommen Gimnáziumban egy osztályba kerülnék a két általános iskolai barátnőmmel, Claire Biggsszel és Lizzie Younggal – erről maga az igazgató, Mr. Twomey biztosított, amikor anyámmal a téli szünetben bent jártunk nála, hogy elintézzük a beiratkozást.

Anyu és Joey is lankadatlan támogatással bátorítottak, sőt anyu plusz takarítóműszakokat is vállalt a kórházban, hogy megvehesse a könyveimet és az új egyenruhámat, amelyhez blézer is tartozott.

A Tommen Gimnázium előtt csak férfiakon láttam hasonló holmit, a vasárnapi misén, tinédzsereken soha, most pedig a mindennapi ruhatáram része lett.

A helyi középiskola elhagyása a kis érettségi évének közepén – egy fontos vizsgaévben – hatalmas vihart okozott a családunkban, apámat feldühítette, hogy több ezer eurót költünk oktatásra, amelyet a közelben lévő állami iskolában ingyen megkaphattam volna.

Amikor megpróbáltam elmagyarázni neki, hogy az a suli számomra közel sem olyan jó hely, mint a drága GAA-sztár fiának, belém fojtotta a szót. Nem volt hajlandó végighallgatni, és egyértelműen a tudtomra adta, nem támogatja, hogy egy flancos, elitista rögbisuliba járjak egy rakás beképzelt, elkényeztetett ripaccsal.

Még most is a fülemben csengnek a szavai: Szállj le a magas lóról! Nem vagy való te rögbisek és elit diákok közé. És el ne feledkezzem a kedvencemről, amely apám száját elhagyta: Sosem fogsz beilleszkedni azok közé a faszok közé.

Legszívesebben ráüvöltöttem volna: Nem is te fizeted! Mivel apám hétéves korom óta egyetlen napot sem dolgozott, anyámra maradt a család eltartása, de befogtam a szám – túlságosan is értékeltem, hogy még tudok járni.

Apám nem értette, de persze gyanítottam, hogy őt sosem érte egyetlen napnyi zaklatás sem egész életében. Ha történt zaklatás, akkor azt Teddy Lynch művelte.

Isten a tanúm, eleget zaklatta és bántotta anyut.

Mivel apám totál kiakadt az iskolaváltás miatt, a téli szünet nagy részét a szobámba bevackolva töltöttem, és igyekeztem még véletlenül sem az útjába kerülni.

Mivel az öt fiú mellett én voltam az egyetlen lánygyerek, saját szobám lehetett. Joey is külön szobában aludt, bár az jóval nagyobb volt, mint az enyém, mert Darrennel osztozott rajta egészen a bátyánk kiköltözéséig. Tadhg és Ollie a másik nagyobb szobát kapta, míg Sean és a szüleim a legnagyobb szobában aludtak.

Habár az enyém eredetileg afféle tárolóhelyiség volt a ház elülső részében, ahol moccanni is alig lehetett, örültem, hogy van egy saját kis zugom, amelynek az ajtaját magamra zárhatom.

Az emeleti négy szoba ellenére a házunk szűkös volt a földszinti nappalival, konyhával, és egyetlen fürdőszobával az egész család számára. Sorházban laktunk az Elk’s Terrace, Ballylaggin legnagyobb önkormányzati lakótelepének szélén.

Ezen a züllött környéken mindennaposak voltak a bűncselekmények, így inkább elrejtőztem a szobámban.

A szobácskám volt a szentélyem ebben a jövés-menéssel és őrülettel teli házban és utcában, de tudtam, nem tarthat örökké.

A nyugalomnak hamarosan vége, mert anyu megint terhes volt.

Ha lányt szül, akkor elveszítem a szentélyemet.

– Shan! – dörömbölt valaki a fürdőszoba ajtaján, kirántva gondolataim áthatolhatatlan hálójából. – Siess már! Mindjárt szétreped a hólyagom!

– Két perc, Joey – kiáltottam, majd tovább tanulmányoztam a külsőm. – Menni fog – suttogtam magamnak. – Menni fog, és kész, Shannon.

Újra felhangzott a dörömbölés, ezért sietve beletöröltem a kezemet a kampón lógó törülközőbe, és kinyitottam az ajtót. A tekintetem a bátyámon állapodott meg, aki ott állt előttem egy szál fekete bokszeralsóban, és a mellkasát vakargatta.

A szeme elkerekedett, amikor meglátott, álmos tekintete azonnal éberré és meglepetté vált. A hétvégi hurlingmeccsen jókora lila monoklit szerzett, de ez mintha cseppet sem vont volna le abból, hogy mennyire jóképű.

– Hogy te milyen… – A bátyámnak a torkára forrt a szó, és végigmért. Már fel is készültem a hülye beszólására, amit biztosan elejt a káromra, de nem – …szép vagy – ezzel fejezte be a mondatot. Meleg, halványzöld szemében kimondatlan aggodalmat láttam. – Jól áll az egyenruha, Shan.

– Szerinted jó lesz így? – kérdeztem halkan, hogy ha Joey hangoskodására még nem tették volna, ne én ébresszem fel a család többi tagját.

Anyu tegnap dupla műszakot vállalt, így ő és apa is aludtak még. Hallottam apám hangos horkolását a zárt szobaajtón át. A kisebb fiúkat később majd úgy kell kirángatni az ágyukból, mert várja őket az iskola.

Szokás szerint csak Joey és én voltunk ébren.

A két amigo.

– Szerinted be fogok illeszkedni? – kérdeztem hangot adva aggályaimnak. Joey-val ezt bátran megtehettem. Ő volt
a családban az egyetlen, akivel beszélhettem, és akiben megbízhattam. Lenéztem az egyenruhámra, és gyámoltalanul vállat vontam.

Ahogy végignézett rajtam, Joey pillantása tele volt érzelmekkel, és tudtam, nem azért kelt fel ilyen korán, mert annyira kellett pisilnie, hanem mert ki akart kíséri az első napomon.

Reggel negyed hét volt.

Ahogy a Tommen Gimnáziumban, a Ballyban is csak kilenc óra öt perckor kezdődött a tanítás, de nekem még el kellett érnem a buszt, mert ilyenkor csak egyetlen járat haladt át itt, háromnegyed hétkor.

Hétköznapokon ez volt az első busz, amely elhagyta Ballylaggint, de az egyetlen, amely időben állt meg a suli közelében. Anyu legtöbb délelőtt dolgozott, és apu továbbra sem volt hajlandó autóval elvinni.

Amikor tegnap este megkértem aput, hogy vigyen el a suliba, közölte, ha leszállnék a magas lóról, és visszamennék a Ballyba, ahová Joey és az utcában lakó többi gyerek is jár, akkor nem kellene fuvar, hogy eljussak a suliba.

– Kurvára büszke vagyok rád, Shan – mondta Joey meghatottságtól rekedtes hangon. – Nem is tudod, mennyire bátor vagy. – Párszor megköszörülte a torkát, majd hozzátette: – Várj csak! Adnék neked valamit. – Azzal végigcaplatott
a keskeny közlekedőn, be a szobájába, és alig egy perc múlva vissza is tért. – Tessék – dörmögte, és a tenyerembe nyomott két összegyűrt öteurós bankjegyet.

– Joey, nem! – utasítottam vissza azonnal. Úgy éreztem, nem vehetem el tőle a kemény munkával megkeresett pénzét. Eleve nem keresett valami sokat a benzinkúton, és a családunk folyton pénzszűkében volt, ezért elképzelhetetlennek tartottam, hogy elfogadjam ezt a tíz eurót. – Nem lehet.

– Fogd a pénzt, Shannon! Csak tíz euró – utasított szigorúan nézéssel. – Tudom, hogy a nagyi adott pénzt a buszra, de azért legyen valami a zsebedben! Nem tudom, milyen az a hely, de nem akarom, hogy pénz nélkül mászkálj.

A meghatottságtól gombóc gyűlt a torkomba, de lenyeltem, és azt cincogtam:

– Biztos?

Joey bólintott, majd magához húzott, hogy megöleljen.

– Minden klassz lesz – suttogta a fülembe, és olyan szorosan ölelt magához, hogy nem tudtam, most akkor kit is akar meggyőzni vagy vigasztalni. – Ha valaki egy szóval is szarakodik veled, akkor dobsz egy sms-t, odamegyek, és porig égetem azt a kurva iskolát, és minden egyes elit, kis rögbifejű köcsögöt is benne.

Kijózanító gondolat volt.

– Nem lesz semmi baj – mondtam, ez alkalommal némileg erőteljesebb hangon, mert hinnem kellett a szavaknak. – De lekésem a buszt, ha nem indulok, és nagyon nem szeretnék már az első napon így járni.

Még egyszer megöleltem a bátyámat, majd magamra rángattam a kabátot. Fogtam az iskolatáskát, és a vállamra kanyarítottam, aztán elindultam a lépcső felé.

– Küldj sms-t! – kiáltott utánam Joey, amikor félig már leértem. – Komolyan mondom, ha valaki csak ferdén néz rád, elintézem neked.

– Megleszek, Joey – suttogtam, és sietve odalestem, ahol a korlátnak támaszkodva nézett le rám aggódó tekintettel. – Menni fog.

– Tudom én azt – mondta halkan, fájdalmasan. – Csak… itt vagyok neked, oké? – fejezte be nagyot sóhajtva. – Mindig itt leszek neked.

Ekkor jöttem rá, mindez mennyire nehéz a bátyámnak. Most, hogy néztem, ahogy elindít az iskolába, mint egy aggódó szülő az elsőszülött gyerekét. Mindig beleállt a csatáimba, mindig ugrott, hogy megvédjen, és biztonságba vezessen.

Azt akartam, hogy büszke legyen rám, hogy ne csak kislánynak lásson, akit állandóan óvni kell.

Magamért volt erre szükségem.

Újult elszántsággal, vidáman rámosolyogtam, majd kisiettem a házból, hogy elérjem a buszt.

2. FEJEZET

MINDEN MEGVÁLTOZOTT

SHANNON

AMIKOR LESZÁLLTAM A BUSZRÓL, MEGKÖNNYEBBÜLTEN LÁTTAM, hogy a Tommen Gimnázium már reggel hétkor tárt kapukkal várja a diákokat, nyilván a bentlakók és a bejárók eltérő időbeosztására figyelemmel.

Bemenekültem az épületbe a pocsék időjárás elől.

Szakadt az eső, és más körülmények között ezt rossz előjelnek vettem volna, de hát Írországban élünk, ahol átlagban az év háromszázhatvanöt napjából minimum százötven, de akár kétszázhuszonöt napon is szakadhat az eső.

Január elején jártunk, ez jellemzően esős időszak.

Kiderült, hogy nem én vagyok az egyetlen pacsirta, aki jóval a tanítás kezdete előtt érkezett. Máris több diák lézengett a folyosón, az ebédlőben és a társalgókban.

Igen, társalgókban.

A Tommen Gimnáziumban minden évfolyam kapott egy helyiséget, amelyet leginkább egy tágas nappalihoz tudnék hasonlítani.

Legnagyobb meglepetésemre nem lettem a kötekedők azonnali céltáblája, mint minden másik suliban, ahová eddig jártam.

A diákok elsuhantak mellettem, meg sem hatotta őket a jelenlétem, láthatóan lefoglalta őket a saját életük.

A szívem a torkomban dobogott, és úgy vártam a gonosz beszólásokat, vagy azt, hogy meglökjenek.

De ez nem következett be.

Mivel a tanév kellős közepén mentem át a környékbeli állami iskolából, gúnyolódások özönére és új ellenségekre számítottam.

De semmi nem történt.

Egy-két kíváncsi tekinteten kívül még csak oda sem jöttek hozzám.

A Tommen diákjai vagy nem tudták, ki vagyok – vagy nem érdekelte őket.

Mindegy is, egyértelműen senki voltam ebben a suliban, és ezt imádtam.

Megnyugtatott a láthatatlanság köpönyege, amely hirtelen rám borult, és hónapok óta nem éreztem magam ilyen derűlátónak, úgyhogy ráérősen néztem körül a harmadévesek társalgójában.

Nagy, világos helyiség volt, az egyik oldalán padlótól a mennyezetig érő ablakokkal, amelyek egy épületekkel körbevett udvarra néztek. A citromsárgára festett falakat emléktáblák és korábbi diákok fényképei díszítették. Puha kanapék és kényelmes székek töltötték ki a tágas teret, néhány kerek asztallal és hozzájuk illő tölgyfa székekkel. A sarokban egy kis teakonyha kapott helyet vízforralóval, kenyérpirítóval és mikrohullámú sütővel.

Azt a mindenit!

Szóval így élt a másik oldal.

A Tommen Gimnázium mintha egy egészen más világ lett volna.

Egy alternatív univerzum ahhoz képest, ahonnan én jöttem.

Hűha.

Hozhatnék pár szelet kenyeret, és frissen főtt teát ihatnék, pirítóst ehetnék a suliban.

Egészen letaglózott az élmény, ezért inkább kisurrantam, és bolyongani kezdtem a folyosókon, hogy jobban megismerjem a helyet.

Áttanulmányoztam az órarendem, bemagoltam, hol vannak azok az épületek és szárnyak, ahol az óráim lesznek.

Mire nyolc óra ötvenkor megszólalt a jelzőcsengő, elég magabiztosnak éreztem magam. Még negyedóra volt a tanítás kezdetéig, és amikor ismerős hang köszöntött, majdnem elsírtam magam a vegytiszta megkönnyebbüléstől.

– Szent ég! Szent ég! – egy magas, formás szőke lány mosolygott rám fülig érő szájjal, a visításával magára vonva nemcsak az én, hanem mindenki más figyelmét is, miközben áttörte magát több diákcsoportosuláson is, hogy odajöjjön hozzám.

Egyáltalán nem voltam felkészülve arra a hatalmas ölelésre, amellyel fogadott, amikor odaért hozzám, pedig ennél kevesebbet nem is várhattam Claire Biggstől.

Az, hogy igazi mosoly és barátságos arc üdvözöl, ahhoz képest, mint amit addig megszoktam, egészen meghatott.

– Shannon Lynch – Claire félig nevetett, félig elcsuklott a hangja, amikor szorosan magához ölelt. – Hát tényleg itt vagy!

– Itt vagyok – feleltem halk nevetéssel, és megpaskoltam a hátát, miközben sikertelenül próbáltam kiszabadulni tüdőzúzó öleléséből. – De nem sokáig, ha továbbra is így szorongatsz.

– Jaj, basszus, bocs – kacagott Claire. Azonnal hátralépett, és elengedett a halálos szorításból. – Elfelejtettem, hogy negyedik óta egy centit sem nőttél. – Még egy lépést hátrált, és végigmért. – Jó lesz az harmadiknak is – kuncogott, és a szeme pajkosan megcsillant.

Ez nem kötekedés volt, hanem észrevétel és tény.

A koromhoz képest kivételesen alacsony voltam, és szinte eltörpültem a barátnőm százhetvenöt centimétere mellett.

Magas volt, sportos alkatú, és elképesztően szép.

Ráadásul nem is csak visszafogottan szép.

Nem ám, úgy sugárzott az arcáról, mint a napfény.

Claire egyszerűen káprázatos volt óriási, barna kiskutyaszemével, szőke loknijaival. Vidám természete és mosolya a legfagyosabb szíveket is felolvasztotta.

Már kislányként is tudtam, hogy ez a lány más, mint a többi.

Érezni lehetett, ahogy árad belőle a kedvesség. Végig éreztem, ahogy nyolc hosszú éven át nap mint nap kiállt mellettem, és akár a saját kárára is megvédett.

Tudta, mi a különbség jó és rossz között, és kész volt bárki nála gyengébb érdekében közbelépni.

Ki ne akarna ilyen barátnőt?

Elsodródtunk egymástól, amióta más középiskolába jártunk, de elég volt egy pillantást vetnem rá, máris tudtam, hogy még mindig ugyanaz a régi Claire.

– Nem mind lehetünk égimeszelők – vágtam vissza kedélyesen, tudva, hogy a szavait nem sértésnek szánta.

– Istenem, annyira örülök, hogy itt vagy! – Megrázta a fejét és rám mosolyogott. Bájos örömtáncot lejtett, aztán megint karjába zárt. – El sem hiszem, hogy a szüleid végre azt tették, ami jó neked.

– Aha – feleltem, és megint feszengeni kezdtem. – Végre-valahára.

– Shan, itt nem olyan lesz – Claire hangja hirtelen komoly lett, a szeme megtelt néma meghatottsággal. – Az a sok szar, amit elszenvedtél, az már a múlté. – Megint felsóhajtott, és tudtam, hogy inkább leharapná a nyelvét, mintsem hogy kimondja mindazt, ami a szívét nyomja.

Claire tudta.

Ott volt általánosban.

A saját szemével látta, milyen volt akkoriban az életem.

Valami ismeretlen okból örültem, hogy azt már nem láthatta, azóta mennyivel rosszabb lett minden.

Ezt a szégyent soha többé nem akartam érezni.

– Itt vagyok neked – folytatta –, és tudod, Lizzie is. Már ha egyszer úgy dönt, hogy kikászálódik az ágyból, és bejön a suliba.

Vidáman mosolyogva az elmém hátsó szegletébe űztem a démonjaimat, és azt mondtam:

– Éljen a tiszta lap!

– Ez az, csajszi! – vágta rá Claire lelkesen, és a levegőbe bokszolt. – Éljen a tiszta, hófehér lap!

* * *

A NAP ELSŐ FELE sokkal jobban alakult, mint amire számítottam. Claire bemutatott a barátainak, és bár a legtöbb nevet nem tudtam megjegyezni, hihetetlenül hálás voltam, hogy befogadtak, és – ki mertem mondani – el is fogadtak.

A befogadáshoz egyáltalán nem voltam hozzászokva, és azon kaptam magam, hogy keményen kell küzdenem, hogy követhessem az élénk beszélgetést és a felém irányuló barátságos kérdések áradatát.

Mivel elég sok időt töltöttem önmagam társaságában, nehezen illeszkedtem vissza a normális tizenéves társaságba. Elképesztő élmény volt, hogy nem csak Joey és a barátai hajlandók odaülni mellém, hozzám szólni, és sétálgatni velem a suliban.

Amikor a másik általános iskolai barátnőm, Lizzie Young is befutott végre a harmadik óra közepe táján, a fogorvosi kezelést megnevezve a késés okaként, azonnal visszatértünk régi, ismerős barátságunk megszokott medrébe.

Lizzie a fiúk iskolai nadrágjában és sportcipőben jelent meg a suliban, és nem érdekelte, ki mit gondolt a kinézetéről. Látszott, hogy őszintén nem érdekli mások véleménye. A hangulatának megfelelően öltözött, és ugyanilyen volt
a kisugárzása is. Lehet, hogy a következő nap szoknyában és makulátlan sminkkel jelenne meg. Azt csinált, amit akart, és amikor épp úgy hozta a kedve – mások véleménye el sem jutott hozzá, vagy ha igen, nem foglalkozott vele.

Laza önbizalom áradt belőle, higgadtan vonult hosszú, sötétszőke hajával, libbenő lófarkával, és festetlen arcával, ami kihangsúlyozta nagy, kék szemét.

Az is feltűnt az órákon, hogy a bő nadrágja és a rendezetlen frizurája ellenére is Lizzie eléggé felkelti a fiúk figyelmét, bizonyítva, hogy nem kell levetkőznöd és kifestened magad ahhoz, hogy a másik nem tagjai észrevegyenek.

Őszinte mosollyal és kedves személyiséggel sok mindent el lehet érni.

Lizzie sok tekintetben nagyon hasonlított Claire-re, de sok más szempontból a szöges ellentéte volt.

Claire és Lizzie is szőke volt és hosszú lábú.

Mindketten magasak a korukhoz képest, és mindketten émelyítően szépek.

Bár míg Claire közvetlen volt és időnként kissé túl lelkes, Lizzie inkább lezser és kissé introvertált.

Claire jobbára nem tett lakatot a szájára, Lizzie viszont rászánta az időt a döntésre.

Claire mindig kifogástalan külsővel jelent meg, makulátlanra sminkelt arccal, tökéletesen összeillő, az adott alkalomnak megfelelő ruházatban, míg Lizzie stílusa kiszámíthatatlan volt.

Eközben én egy aprócska barna hajú lány voltam, akit a szárnyuk alá vettek az osztály legcsinosabb lányai.

Jaj…

– Jól vagy, Shan? – kérdezte Lizzie a nagyszünet végén.

Épp a következő órára tartottunk, angol irodalomra a déli szárny felé, amikor egyszer csak megtorpantam, amivel megakasztottam a többi diákot.

– A fenébe! – motyogtam, amikor hirtelen rájöttem a mulasztásomra. – A mobilomat a mosdóban hagytam.

Claire, aki tőlem balra állt, összevont szemöldökkel fordult felém.

– Szaladj vissza érte, megvárunk.

– De a természettudományi épület mosdójában hagytam… – feleltem nagyot nyögve. A Tommen röhejesen nagy volt, az órákat a jókora területen szétszórt különálló épületekben tartották. – Vissza kell érte mennem – tettem hozzá, és máris elfogott a szorongás a gondolatra, hogy valaki megtalálja a telefonomat, és beleüti az orrát a dolgaimba. Maga a mobil semmit sem ért, az egyik legolcsóbb kártyás telefon volt a piacon, még fényképezőgép sem került bele, de az enyém volt. És tele privát sms-ekkel, és muszáj volt visszakapnom. – A francba!

– Ne pánikolj! – szólt rám Lizzie. – Visszamegyünk veled.

– Nem kell – tartottam fel a kezem, és megráztam a fejem. – Nem akarom, hogy ti is elkéssetek az óráról. Megyek, és megkeresem. – Új diák voltam. Ez az első napom. Kételkedtem abban, hogy a tanárok szigorúan vennének egy késést. Claire és Lizzie viszont nem új, és nem volt mentségük arra, hogy miért nem ülnek időben a helyükön.

Menni fog egyedül is.

Nem volt szükségem bébiszitterre – vagy legalábbis nem kellene –, hogy kísérgessen a suliban.

Claire összevont szemöldökkel nézett rám, látszott, hogy bizonytalan.

– Tuti?

– Aha – bólintottam. – Emlékszem, merre van.

– Nem is tudom, Shan – harapdálta Lizzie az alsó ajkát. – Talán jobb lenne, ha egyikünk veled menne. – Vállat vont, és hozzátette: – Tudod, hátha…

Ekkor hangosan megszólalt az óra kezdetét jelző csengő.

– Menjetek csak! – intettem. – Minden rendben lesz.

Sarkon fordulva végigsiettem a folyosón a bejáratig, majd amint kiértem az udvarra, futni kezdtem. A zuhogó esőben a karórám szerint jó kilenc percig rohantam teljes sebességgel a több sportpályát is megkerülő járdán, hogy mielőbb visszaérjek a természettudományi épülethez, ami nem könnyű teljesítmény magas sarkú cipőben.

Mire beestem a lánymosdóba, teljesen kifulladtam, és folyt rólam a veríték.

Szerencsére a telefonom pontosan ott volt, ahol hagytam – a mosdókagyló szélén, a szappanadagoló mellett.

A megkönnyebbüléstől ellazult a vállam. Felkaptam a mobilomat, gyorsan ellenőriztem a kijelzőt, és nagyot sóhajtottam, amikor láttam, hogy senki nem piszkálta meg. Gyorsan az iskolatáskám elülső zsebébe mélyesztettem a készüléket.

Ha ez a régi iskolámban történik, a mosdóban őrizetlenül hagyott telefonom tizenöt másodpercet sem élt volna túl, nemhogy tizenöt percet.

Most már egy csapatban játszol a gazdagokkal, Shannon, gondoltam. Nekik nem kell a te vacak telefonod.

Kevés vizet fröcsköltem az arcomra, és a vállamra dobtam a táskámat, mindkét pántot felvéve, mint valami stréber. Még nem jártam az öltözőszekrényemnél, így mostanra úgy éreztem, mintha huszonöt kilót cipeltem volna. Ebben a helyzetben mindkét pántra teljes mértékben szükségem volt.

Amikor kiléptem a természettudományi épületből, és elnéztem az angolórának helyet adó főépületbe vezető hosszú, nem túl vonzó utat, elfojtottam egy nyögést.

Kizárt, hogy fussak.

A testem nem engedte.

Az összes energiám elhagyott.

Komoran kaptam a tekintetem a barátságtalanul emelkedő járdáról az edzőpályák felé.

Összesen három pálya volt az iskola ezen oldalán.

A két kisebb, szépen gondozott pálya üres volt, a nagyobbikat pedig jelenleg nagyjából harminc fiú foglalta el, és egy tanár épp utasításokkal bombázta őket.

Tépelődve latolgattam az esélyeimet.

Ha átvágnék a pályákon, több percet spórolhatnék a sétán.

Észre sem vennének.

Kicsi voltam és gyors.

Viszont fáradt és ideges is.

Az lenne a logikus, ha átvágnék pályákon.

Persze a túlsó oldalon meredek, füves emelkedő húzódott, amely elválasztotta a pályákat az udvartól, de gond nélkül fel tudnék jutni rajta.

Az órámra pillantva rémülten láttam, hogy a negyvenperces órából tizenöt percet máris kihagytam.

Végül döntöttem: átmásztam az edzőpályát a járdától elválasztó alacsony fakerítésen, és lendületes léptekkel megindultam a célom felé.

Lehajtott fejjel, fájdalmasan vadul doboló szívvel siettem át az üres pályákon, és csak akkor bizonytalanodtam el, amikor a nagyobbik pályához értem – ahhoz, amelyik tele volt fiúkkal.

Nagydarab fiúkkal.

Piszkos fiúkkal.

Dühösnek tűnő fiúkkal.

Akik mérgesen bámultak rám.

A francba.

– Te meg mit művelsz?

– Takarodj le a kibaszott pályáról!

– Jesszusom!

– Hülye lányok!

– Húzz már innen!

Pánikba esve elengedtem a fülem mellett a kiabálást és a kurjongatást, és siettem tovább. Nyilvánvalóan megzavartam az edzésüket.

Átjárta a testem a megsemmisülés érzése, ahogy ügyetlenül bukdácsolva szedtem a lábam.

A talaj felázott, csupa sár volt az eső miatt, ezért nem tudtam olyan gyorsan haladni, mint szerettem volna. Vagy épp ahogy a fiúk elvárták.

Amikor végre elértem a pálya szélére, majdnem sírva fakadtam a megkönnyebbüléstől, ahogy felfelé kaptattam a meredek részen. A megkönnyebbülésem azonban kérészéletű volt. Egyszer csak éles fájdalom nyilallt belém, amikor egy nagyon kemény és nehéz valami csapódott a tarkómnak,
a tüdőmből kiütve a levegőt.

Kiment alólam a lábam.

A következő másodpercben hanyatt estem, és legurultam a sáros domboldalon. A fejembe hasító fájdalomtól képtelen voltam tisztán gondolkodni, vagy tompítani az esést.

Az utolsó értelmes gondolatom, mielőtt nagyot puffanva elterültem, és rám borult a sötétség vastag leple, az volt, hogy semmi sem változik.

De tévedtem.

Aznap minden megváltozott.

Minden.

3. FEJEZET

REPKEDŐ LABDÁK

AZ AKADÉMIA EDZŐIT LENYŰGÖZŐ CSODAGYEREK – Az ifjú, mindössze tizenhét éves Johnny Kavanagh, a dublini Blackrock szülötte, aki jelenleg a Cork megyei Ballylagginban él, megfelelt az orvosi ellenőrzésen, így biztosította a helyét a rangos corki rögbiakadémián. Az előző szezon végén krónikus ágyéki sérülést szerzett, de az ifjú titán megkapta a csapat orvosainak jóváhagyását. A Tommen Gimnázium diákja ezen a hétvégén nagy eséllyel megnyeri a tizenötödik válogatottságát az akadémia keretein belül, miután az elismert ifjúsági csapatban kinevezték a kezdő tizenhármasnak. A természet adta tehetséggel megáldott center nemzetközi szinten is felkeltette az edzők figyelmét, többek között brit és ausztrál klubokban is. Amikor az írországi U20-asok vezető edzőjét, Liam Delaney-t megkérdezték a fiatalember meteorszerű felemelkedéséről,
a következőt válaszolta:

– Izgatottan figyeljük az ilyen kaliberű ifjú játékosokat szerte az országban. Az ír rögbire fényes jövő vár.

Mikor konkrétan a corki diákról kérdezték, Delaney azt felelte:

– Már dublini időszakában felfigyeltünk Kavanagh-ra, és másfél éve folytatunk tárgyalásokat az edzőivel és trénereivel. Az U18-as edzőket meggyőzte. Figyelemmel kísérjük az előrehaladását, és lenyűgöz minket a pályán megmutatkozó intellektusának és érettségének szintje. Mindenképp érdemes lesz szemmel tartani, amint nagykorúvá válik.

JOHNNY

Totál kimerültem.

Komolyan. Annyira fáradt voltam, hogy alig bírtam nyitva tartani a szemem, és éberen figyelni. A pokoli napból máris pokoli hét lett, és ez jókora teljesítmény, tekintve, hogy még csak hétfő volt.

Azonnal visszatértem a suliba, nem beszélve arról, hogy heti hat napon várt a tréning és az edzőterem – bizony, ez ilyen hatással van az emberre.

Őszintén szólva nyár óta üres tankkal járok, miután az U18-as csapattal visszatértem a nemzetközi turnéról, ahol Európa legjobbjaival játszhattam, és onnan azonnal mentem tovább az intenzív hathetes dublini edzőtáborba.

Utána maradt kemény tíz nap szünetem, mielőtt folytattam volna a sulit, és visszatértem volna a kötelezettségeimhez a klubomban és az akadémián.

Ráadásul piszok éhes voltam, ami nem tett jót a hangulatomnak.

Nehezen viseltem, amikor túl hosszú idő telt el az étkezések között.

Az életmódom és az intenzív edzések miatt rendszeresen, kijelölt időben kellett ennem.

A testem számára a kétóránkénti étkezés volt az ideális, mivel napi négyezer-ötszáz kalóriás étrendre fogtak.

Ha a gyomrom több mint négy órán át üresen várakozott, akkor ingerlékeny, hisztis picsa lettem.

Nem mintha lelkesen vártam volna az uzsonnás dobozomba pakolt nagy adag halat és párolt zöldséget, de a francba is, tartanom kellett a rutint.

Ha a rutinom gellert kapott, akkor holtbiztos, hogy felébredt bennem a dühös szörnyeteg.

Alig fél órája voltunk kint a pályán, és máris kiütöttem három csapattársamat, és ezzel kiérdemeltem az edzőm válogatott szidalmait.

A mentségemre szóljon, minden egyes mélyfogás tökéletesen szabályos volt, bár kissé könyörtelen.

De épp ez volt a lényeg, a fenébe is!

Túl ideges voltam ahhoz, hogy visszafogjam magam az olyan fiúkkal, akik közel sem voltak az én szintemen.

És a fiúk ebben az esetben pontos szóválasztás.

Ezek csak fiúk.

Én férfiakkal játszottam. Sokszor eltűnődtem, mégis mi értelme van iskolai csapatban játszani.

Szart sem használt.

A klubszint elég alapszintű volt, de az iskolai fiúrögbivel csak kurvára pazaroltam az időmet.

Főleg ebben a suliban.

Ma volt a téli szünet utáni első nap, de az iskolai csapat már szeptember óta edzett.

Négy hónapja.

Négy kibaszott hónapja, és szervezetlenebbek voltunk, mint valaha.

Az utóbbi hat évben minimum milliószor nehezteltem már a szüleim húzása miatt.

Ha Dublinban maradunk, akkor minőségi csapatban, minőségi játékosokkal játszanék, és rendesen fejlődnék.

Ehelyett itt baszom a rezet az isten háta mögött, próbálok elérni valamit a nem épp rátermett tréner helyett, és szétcseszem a tökömet, hogy a csapatnak esélye legyen a selejtezőben.

Tavaly csak azért nyertük meg a ligakupát, mert volt egy stabil csapatunk, amely tisztességes rögbit tudott játszani.

Mivel a tavalyi csapatból több játékos is elment mostanra, mert már egyetemre jártak, az idei esélyeinkkel kapcsolatos idegességem és aggodalmam percről percre nőtt.

De nem én voltam az egyetlen, aki így érezte.

Hat vagy hét kivételes játékos maradt ebben az iskolában, akik elég jók voltak ahhoz a divízióhoz, amelyben játszottunk, és ez volt a legfőbb gond.

Huszonhárom tisztességes játékos kellett volna ahhoz, hogy ebben a bajnokságban kitűnjünk.

Nem pedig fél tucat.

A legjobb barátom, Gerard Gibson – vagy röviden Gibsie – a kivételes tehetség egyik legjobb példája volt.

Kétségtelenül ő a legjobb leváló, akivel vagy aki ellen a rögbinek ezen a szintjén játszottam, és némi elkötelezettséggel és erőfeszítéssel simán feljebb léphetett volna a ranglétrán.

Velem ellentétben azonban Gibsie-nek nem a rögbi volt az élete.

Pedig néhány évre lemondani a bulikról és a csajozásról csekély ár a profi sportpályafutásért. Ha abbahagyná az ivást és a bagózást, fenomenális játékos lehetne.

Gibs azonban erről nem volt ennyire meggyőződve, és a minőségi edzésre szánható időt inkább arra fordította, hogy élvezettel végigdugja Ballylaggin női lakosait, és ha rajta múlik, simán addig vedelne, míg a mája és a hasnyálmirigye tiltakozni nem kezd.

Az én szememben ez óriási pazarlás volt.

Patrick Feely, a legújabb tizenkettes számú játékosunk és középpályás társam egy újabb elrontott passza miatt a pálya közepén végül eldurrant az agyam.

Kikaptam a számból a fogvédőt, hozzávágtam Feelyhez, és pont állon találtam.

– Látod? – üvöltöttem. – Így kell eltalálni a célpontot.

– Elnézést, kapi – dünnyögte a center elvörösödve, a pályán használt becenevemen szólítva, amelyet azzal érdemeltem ki, hogy negyedikben az iskolai csapat kapitánya lettem, és ugyanabban az évben megszereztem az első nemzetközi válogatottságomat. – Legközelebb jobban figyelek.

Máris megbántam, amit tettem.

Patrick rendes srác volt, és nagyon jó barátom.

Gibs, Feely és Hughie már a Scoil Eoinban, a csak fiúkat oktató általános iskolában is a szűk körhöz tartozott, amikor az utolsó évben ejtőernyősként bedobtak az osztályukba.

A rögbi iránti szeretetünknek köszönhetően a középiskolában is jó barátok maradtunk, bár ami a legjobb barátot illeti, időközben párba álltunk – Hughie Patrickkal, én pedig magával a nagy pofázógéppel.

Patrick csendes srác volt. Nem érdemelte meg a haragomat, és csórikám végképp nem érdemelte meg, hogy a csupa nyál fogvédőmet a hozzávágjam.

Lehajtottam a fejem, odakocogtam hozzá, és bocsánatkérést mormolva megveregettem a vállát.

Hát igen, pontosan ezért kellett, hogy rendesen etessenek.

És talán adjanak egy jéggel teli tasakot a farkamra.

Amint megtömnek elég hússal és zöldséggel, máris más ember leszek.

Toleráns.

Akár még udvarias is.

De jelenleg csak arra koncentráltam, hogy ne ájuljak el az éhségtől és a fájdalomtól, ezért nem volt időm finomkodni.

A hét későbbi felében kupamérkőzésünk volt, és velem ellentétben ezek a srácok a szabadidejüket azzal töltötték, hogy, nos, tinédzserként éltek.

A téli szünet volt erre a legjobb példa.

Én ezt az időt azzal töltöttem, hogy őrült módjára küzdöttem, hogy visszakerülhessek a pályára, mivel a sérülés miatt nem edzhettem, miközben ezek a srácok a szünetet végigzabálták, végigpiálták.

Nem zavart, ha azért veszítünk el egy meccset, mert tényleg mi vagyunk a gyengébbek.

Azt viszont elfogadhatatlannak tartottam, hogy felkészületlenség és fegyelmezetlenség miatt veszítsünk.

Iskolai fiúliga ide vagy oda.

Az én szememben ez kurvára nem volt elég jó.

Totál értelmetlen ingerültség vett erőt rajtam, amikor egy lány vágott át a pályán – szó szerint besétált a kibaszott pályára edzés közben!

Mérgesen néztem rá, és már-már eszelős düh lángolt fel bennem.

Ennyire kurvára szar volt ez a csapat!

A többi diákot az sem érdekelte, hogy épp folyik az edzés.

A srácok elkezdtek kiabálni a lányra, hogy húzzon a francba, de ez mintha még jobban felbosszantott volna.

Nem értettem, miért kiabálnak vele.

Hiszen az ő hibájuk.

Pont azoknak a barmoknak kellene kikapniuk maguk alól a szart, vagy félretenniük a rögbis álmaikat, akik most megveszekedetten kiabáltak.

Ahelyett, hogy a játékra koncentrálnának, egy lány köti le a figyelmüket.

Kibaszott idióták!

– Micsoda kapitányi tehetség, Kavanagh – szólt be Ronan McGarry, a legfrissebb újoncaink egyike, egyben harmatgyenge irányító, miközben elkocogott mellettem. – Kissé túlértékeltek vagyunk, mi? – vigyorgott a fiatalabb srác.

– Inkább fuss! – szóltam rá, miközben azon morfondíroztam, mekkora bajba kerülnék, ha eltörném a lábát. Nagyon nem bírtam ezt a gyereket.

– Talán érdemes lenne megfogadnod a saját tanácsodat
– jegyezte meg Ronan. – Dublini barom.

Úgy döntöttem, nem érdekel a büntetés, fogtam a labdát, és a fejéhez vágtam.

Amilyen akkurátus és precíz voltam, a kiszemelt területen találtam el McGarryt – az orrán.

– Higgadj le, nagymenő! – üvöltött rám az edző, és odakocogott, hogy megnézze Ronant, aki az arcát fogta fájdalmában.

Felhorkantam a látványra.

Labdával találtam el, nem az öklömmel.

Beszari.

– Ez csapatjáték – sziszegte az edző. A szeme villámokat szórt. – Nem pedig Johnny magánszáma.

– Ó, tényleg? – vágtam vissza vicsorogva, mert nem tudtam megállni, hogy rá ne harapjak a csalira. Mr. Mulcahy, az iskola szenior rögbiedzője nemigen kedvelt, és az érzés teljesen kölcsönös volt.

– Igen – bődült el az edző. – Kurvára az.

Odakocogtam az elhajított labdához, felkaptam, és visszamentem hozzájuk, de nem akartam odaadni.

– Akkor emlékeztethetné erre ezeket a barmokat is – morogtam a csapattársaim felé intve –, mert úgy tűnik, én vagyok az egyetlen idióta, aki ma fejben is megjelent az edzésen!

– Vékony jégen táncolsz, fiam – morogta a férfi. – Ne tetézd!

Képtelen voltam megfékezni magam, és azt sziszegtem:

– Ez a csapat kész röhej.

– Irány a zuhanyzó, Kavanagh! – utasított az edző ijesztően lilára vált arccal, és az ujjával megbökte a mellkasomat. – Kint vagy!

– Kint vagyok? – vágtam vissza ingerülten. – Pontosan miből vagyok kint?

Szart sem voltam kint.

Az edző nem küldhet el csak úgy.

Eltilthat az edzéstől.

Felfüggeszthet.

Büntetést is kiszabhat.

Az égadta világon semmit sem számít, mert a meccs napján úgyis ott leszek a pályán.

– Semmit sem tehet – morogtam, és hagytam, hogy eluralkodjon rajtam a harag.

– Ne bosszants, Johnny! – figyelmeztetett az edző. – Elég felhívnom a menő kis edzőidet odafent, és nagyobb szarban leszel, mint amiből ki tudnád magad kaparni.

Ronan, aki az edző mellett állt, sötéten vigyorgott, láthatóan örült annak, hogy bajba kerülhetek.

A fenyegetéstől feldühödve, de tudva, hogy legyőztek, a kezemben lévő labdán töltöttem ki a mérgem, és az ereimben lüktető, csillapíthatatlan dühtől tüzelve, az iránnyal mit sem törődve feldobtam a labdát, és jó nagyot rúgtam belé.

Abban a pillanatban, hogy a labda lepattant a cipőmről, a bennem izzó düh mint a füst, eloszlott, és kilökődött a testemből.

A francba!

Direkt csináltam itt a feszkót.

Ennél azért több eszem volt.

Övön aluli ütésként ért, hogy az edző az akadémiával fenyegetőzött, de tudtam, hogy megérdemeltem.

Az ő pályáján durrant el az agyam, az ő csapatában, túlságosan is ideges és zaklatott voltam ahhoz, hogy összekapjam magam.

Soha a büdös életben nem bánnám meg, hogy fejbe kúrtam McGarryt a labdával, mert ez a rohadék ennél többet is megérdemelt volna, de Feely és a többi srác már egészen más sztori volt.

Elvileg én voltam ennek a csapatnak a kapitánya, és úgy viselkedtem, mint egy óvodás.

És ha ez nem elég, hatalmasat csalódtam magamban a kifakadásom miatt.

Tudtam én, hogy mi bajom van.

Az utóbbi hónapokban túlhajtottam magam, és túl hamar tértem vissza a sérülés után.

Ettől a héttől engedélyezték a dokik, hogy visszatérjek az edzéshez, de még a vak is látta, hogy nem vagyok formában, és ez kurvára bosszantott.

Mind szellemileg, mind testileg megterhelt a tudat, hogy zsonglőrködnöm kell a sulival, az edzésekkel, a klub iránti kötelezettségeimmel és az akadémiával, miközben lábadozom, és kész küzdelem volt megtalálni a kifogástalan fegyelmet, ami általában jellemzett.

Mindegy is, ez nem lehetett kifogás.

Miután ettem, bocsánatot kérek Patricktól, és a többi sráctól is.

Az edző, észrevéve a hangulatom változását, mereven biccentett.

– Jó – mondta immár higgadtabban. – Most pedig zuhanyozz le, és az ég szerelmére, pihenj még egy nyavalyás napot! Még gyerek vagy, Kavanagh, és szarul nézel ki.

A pasas nemigen kedvelt, és napi szinten vitatkoztunk, mint egy öreg házaspár, de sosem kételkedtem a szándékaiban.

Törődött a játékosaival, és nem csak azzal, hogy képesek vagyunk-e rögbizni. Arra ösztönzött minket, hogy az iskolai élet minden területén sikeresek legyünk, és folyton arról szónokolt, hogy mennyire fontosak a vizsgaévek.

Valószínűleg abban is igaza volt, hogy szarul nézek ki. Úgy is éreztem magam.

– Ez fontos év számodra – emlékeztetett. – Az ötödik év kritikus jelentőségű az érettségi szempontjából, ami hatodikban lesz, és azt akarom, hogy jók maradjanak a jegyeid… ó, bassza meg!

– Mi az? – kérdeztem döbbenten.

Követve az edző rémült tekintetét megfordultam, és megláttam az összegörnyedt alakot a pálya szélén.

– A picsába! – morogtam, amikor eljutott a tudatomig, mit látok.

A lányt.

Azt a kibaszott lányt, aki az előbb még ott járkált a pályán, de most ott hevert a fűben.

Mellette pedig egy labda.

De nem akármilyen labda.

Az én kibaszott labdám!

A lábam előbb mozdult, mint ahogy az agyam reagált volna. Halálra váltan odarohantam a lányhoz, és a szívem majd kiugrott a helyéről. Mintha minden lépéssel a bordámnak csapódott volna.

– Hé… jól vagy? – kiáltottam, mielőtt odaértem volna mellé.

Gyenge, női nyöszörgés hagyta el az ajkát, ahogy próbált feltápászkodni.

Fel akart állni, de nem sikerült neki. Láthatóan szédült.

Fogalmam sem volt, mit tegyek, ezért jobb híján lehajoltam, hogy felsegítsem, de rácsapott a kezemre.

– Hozzám ne érj! – kiáltotta. A szavai kissé összefolytak. És a saját lendületétől térdre esett.

– Oké! Oké! – Automatikusan egy lépést hátráltam, és feltartottam a kezemet. – Annyira sajnálom.

Fájdalmasan lassan állt fel, de imbolygott a lábán, az arcára kiült a zavarodottság, a tekintete kába volt.

Egyik kezével oldalt megmarkolta sáros szoknyáját, a másikban a rögbilabdát egyensúlyozta, és rémülten nézett körül.

A tekintete ekkor a kezében lévő labdára siklott, majd vissza az arcomra.

Fojtott indulat izzott a szemében, ahogy támolyogva ugyan, de céltudatosan megindult felém.

A haja zilált volt, lazán omlott le keskeny vállára, a tincsekre sár és fűszálak tapadtak.

Amikor odaért hozzám, nekicsapta a labdát a mellkasomnak, és azt sziszegte:

– Ez a te lasztid?

Annyira meglepett ennek az apró, csupa sár lánynak
a látványa, hogy csak bólogattam, mint egy idióta.

Jesszusom, ki ez a lány?

Megköszörültem a torkomat, elvettem tőle a labdát, és azt feleltem:

– Aha, az enyém.

Pici volt, komolyan, kibaszottul pici, épp csak a mellkasomig ért.

– Tartozol nekem egy szoknyával – mordult rám, még mindig az anyagot markolva a derekánál. – És egy harisnyával – tette hozzá, lepillantva a széles sávban felfutott testszínű harisnyára.

A tekintete végigvándorolt a testén, majd az arcomon állapodott meg. Összeszűkült szemmel vizslatott.

– Oké – feleltem biccentve, mert őszintén szólva mégis mi a francot mondhattam erre.

– És egy bocsánatkéréssel – tette hozzá, majd összerogyott.

A fenekére esett, és halkan felnyögött, amikor földet ért.

– A francba! – morogtam. Félredobtam a labdát, és már hajoltam is le, hogy felsegítsem. – Nem akartam…

– Ne! – Megint félresöpörte a kezem. – Jaj! – nyögött fel grimaszolva. Két kezébe fogta az arcát, és zihálva vette a levegőt. – A fejem…

– Jól vagy? – kérdeztem, de persze fogalmam sem volt, mi a fenét csináljak.

Feltámogassam akarata ellenére?

Nem tűnt jó ötletnek.

De persze nem is hagyhattam csak úgy magára.

– Johnny! – üvöltötte az edzőm. – Jól van a lány? Megsérült?

– Szuperül van – kiáltottam vissza, de összerezzentem, amikor a lány nagyot csuklott. – Szuperül vagy, ugye?

Ez a lány a végén még bajba sodor.

Már így is nyakig ültem a szarban.

Az edzővel összekaptam.

Az sem az én malmomra hajtotta a vizet, hogy majdnem lefejeztem a lányt.

– Miért csináltad? – suttogta, apró arcát még apróbb kezébe fogva. – Ez fájt.

– Bocsánat – ismételtem. Furán tehetetlennek éreztem magam, és ez nem tetszett. – Nem direkt volt.

Ekkor a lány szippantott egyet, kék szeme megtelt könnyel, és valami elpattant bennem.

Ó, a picsába már!

Rémülten emeltem égnek a kezem, és kibukott belőlem:

– Annyira sajnálom – majd leguggoltam mellé, és felnyaláboltam a fűből. – Jesszus – dünnyögtem gyámoltalanul, ahogy felsegítettem. – Ne sírj!

– Ez az első napom – szipogta, és megingott a lábán.
– Tiszta lappal akartam kezdeni, erre csupa mocsok lettem.

Tényleg csupa mocsok volt.

– Az apám meg fog ölni – tette hozzá elhaló hangon, miközben a szakadt szoknyáját szorongatta. – Tönkrement az egyenruhám.

Ekkor fájdalmas sziszegés szakadt fel belőle, és a kezét, amellyel eddig a szoknyáját fogta össze, a halántékához kapta, amitől a szövetdarab lehullott róla.

A szemem magától kerekedett el, pechemre így reagált
a női alsónemű láttán.

A fiúk erre füttyögni és éljenezni kezdtek.

– Szent ég! – kiáltotta a lány, és esetlenül kapkodni kezdett, hogy visszahúzza magára a szoknyát.

– Ne már, kistündér!

– Forogj egyet a kedvünkért!

– Húzzatok a picsába, seggfejek! – rivalltam a csapattársaimra, és odaálltam a lány elé, hogy eltakarjam.

Hallottam, hogy a srácok nevetésben törnek ki mögöttem, röhögtek és beszólogattak, de egyetlen szavukra sem tudtam koncentrálni, mert majd megsüketültem a saját szívverésem dübörgésétől.

– Tessék – mondtam, és lerángattam magamról a mezt. – Vedd ezt fel!

– Piszkos – szipogott a lány, de nem szólt rám, hanem hagyta, hogy átemeljem a fején a mezt, és eligazgassam rajta.

Engedelmesen becsúsztatta a karját az ujjakba, és hatalmas megkönnyebbülés járt át, amikor láttam, hogy a mez leér a térdéig, és rendesen eltakarja.

Jesszusom, hogy lehet ilyen kicsi ez a lány!

Egyáltalán elég idős ahhoz, hogy középiskolába járjon?

Nem úgy tűnt.

Per pillanat nagyon, nagyon fiatalnak tűnt és… szomorúnak?

– Kavanagh, jól van a lány? – kérdezte az edző.

– Mondtam, hogy szuperül van! – ismételtem rekedten.

– Kísérd be az irodába! Majella majd megvizsgálja.

Majella volt az elsősegélyért felelős munkatárs az iskolában. Amúgy az ebédlőben dolgozott, és minden diák hozzá fordult, ha bármilyen sérülés érte.

– Rendben, uram! – kiáltottam vissza idegesen, és gyorsan lehajoltam, hogy felkapjam a földről a lány szoknyáját és az iskolatáskáját.

Közelebb léptem, de ő ijedten kapta el a fejét.

– Csak segíteni akarok – mondtam olyan gyengéden, ahogy csak tudtam. Feltartottam a kezemet is, hogy jelezzem, nincs ártó szándékom. – Csak beviszlek az irodába.

Kicsit kábának tűnt, és attól féltem, hogy agyrázkódást okoztam neki.

Ismerve a szerencsémet, pontosan ez történt.

A rohadt életbe…

A táskát a vállamra dobtam, betűrtem a szakadt szoknyát a rövidnadrágom derekába, egyik kezemet a hátára tettem, és megpróbáltam feltámogatni az emelkedőn, amely elválasztotta a pályát az iskolaudvartól.

A lány bizonytalanul állt a lábán, mint egy ma született kiscsikó, és ellen kellett állnom a hirtelen feltámadó késztetésnek, hogy átkaroljam a vállát.

Pár perccel később pontosan ezt kellett tennem, mert folyton kiment alóla a lába.

Páni félelem fogott el.

Összetörtem ezt a szerencsétlen lányt.

Betörtem a fejét.

Felfüggesztést fogok kapni, amiért elveszítettem az önuralmamat, sőt, őrizetbe vesznek.

Egy szemétláda vagyok.

– Sajnálom – ismételgettem, és villámló tekintettel néztem minden kíváncsiskodóra, aki megállt, és megbámult minket, ahogy csigatempóban vánszorogtunk a suli felé.

A mezem akkora volt rá, mintha nyári ruhában lenne.

Majd lefagyott a mellbimbóm, ahogy ott lépkedtem mellette egy szál rövidnadrágban, sportszárban, és stoplis cipőben.

Ó, és azzal a kibaszott rózsaszín iskolatáskával a vállamon.

Felőlem aztán nézhettek, engem csak az érdekelt, hogy mielőbb megvizsgálják a lány fejét.

– Kibaszottul sajnálom, de tényleg.

– Hagyd már abba! – nyöszörögte a fejét fogva.

– Jól van, elnézést – dünnyögtem, és éreztem, hogy egyre jobban nekem dől. – De tényleg sajnálom, csak hogy tisztázzuk.

– Semmi sem tiszta – mondta rekedten, és megdermedt, amikor hozzáértem. – Forog velem a világ.

– Jesszus, ilyet ne mondj! – hördültem fel, és még jobban magamhoz szorítottam. – Kérlek, kurvára ne mondj ilyet!

– Miért csináltad? – nyöszörögte. Olyan törékeny volt és kicsi, és csupa mocsok.

– Mert egy seggfej vagyok – közöltem, és a rózsaszín iskolatáskát áttoltam a hátamra, hogy közelebb húzhassam magamhoz a lányt. – Mindig mindent elcseszek.

– Direkt csináltad?

– Mit? – A kérdése annyira meglepett, hogy megtorpantam. – Dehogy. – Úgy fordultam felé, hogy lenézhessek rá, és zavartan tettem hozzá: – Sosem tennék veled ilyet.

– Megígéred?

– Igen – morogtam, fél karral megtámogatva, és magamhoz húzva. – Megígérem.

Január volt.

Esett az eső.

Hideg volt.

És valami fura, nyugtalanító okból legbelül kibaszottul lángoltam.

A szavaim, ki tudja, miért, mintha enyhítették volna a lány feszültségét, mert hatalmasat sóhajtott, ellazította merev tartását, és hagyta, hogy felfogjam a teljes súlyát.

4. FEJEZET

ARCCAL ELŐRE

JOHNNY

NAGY ERŐFESZÍTÉSEK ÁRÁN, ÉS MEGLEPŐ ÖNFEGYELEMRŐL tanúbizonyságot téve sikerült tiszteletben tartanom a lány kérését, és feltámogattam az irodáig – pedig legszívesebben a karomba kaptam volna, és úgy rohantam volna segítséget hívni.

Pánikba estem és aggódtam, és valahányszor a lány felnyögött, vagy nekem dőlt, egyre erősödött bennem a szorongás.

Ám miután az utóbbi tíz percet az igazgatói iroda előtt töltöttem, és hallgattam Mr. Twomey szidalmait és hegyi beszédét, végképp elfogyott a drága türelmem.

Miért nem veszi át tőlem? Mi a francért állok még mindig az irodája előtt egy félig ájult lányt ölelgetve?

Mégiscsak ő itt a felnőtt.

– Az anyja hamarosan itt lesz – közölte Mr. Twomey ingerült sóhajtással, és a zsebébe csúsztatta a telefonját. – Mégis hogy történhetett ilyesmi, Johnny?

– Már elmondtam. Véletlen volt – morogtam, de továbbra is átkaroltam a lányt, aki az oldalamnak dőlt. – Meg kellene kérni Majellát, hogy nézze meg – ismételtem már vagy ötvenedszer. – Szerintem agyrázkódása van.

– Majella péntekig szülési szabadságon van – dörrent rám Mr. Twomey. – Mégis mihez kezdjek ezzel a lánnyal? Én nem értek az elsősegélynyújtáshoz.

– Akkor hívjunk hozzá orvost! – vetettem oda indulatosan, még mindig a lányt ölelve. – Mert szerintem kurvára betörtem a fejét.

– Vigyázz a szádra, Kavanagh! – csattant fel Mr. Twomey.

Erre persze a szokásosat feleltem:

– Igenis, igazgató úr.

De persze pont leszartam az egészet, és ami azt illeti, különösebben nem is sajnáltam.

A rögbiakadémián betöltött szerepem azzal járt, hogy sok mindent elnéztek nekem ebben az iskolában, kivételeztek is velem olyan helyzetekben, amelyekben más diákokkal szigorúan bántak, de ezt nem akartam rögtön a visszatérésem első napján kihasználni.

Akkor semmiképp, amikor kimerítettem a keretemet azzal, hogy kiütöttem az új lányt.

– Jól van, Miss Lynch? – kérdezte Mr. Twomey távolságtartón, és megbökdöste, mintha nyers pulyka lenne, amitől nem akar szalmonellamérgezést kapni.

– Fáj – nyögte a lány, az oldalamnak rogyva.

– Tudom – nyugtattam, és közelebb húztam magamhoz. – Kurvára sajnálom.

– Jézusom, Johnny, már csak ez hiányzott – sziszegte Mr. Twomey, és beletúrt őszülő hajába. – Ez az első napja. A legutolsó, amire szükségem van, az, hogy a szülei idejöjjenek, és balhézzanak.

– Véletlen volt – mordultam fel, most már dühösen. A lány ekkor felnyögött, és tudatosan igyekeztem halkabbra fogni a hangomat, amikor azt mondtam: – Dehogy akartam bántani.

– No igen, ezt mondd az anyjának, amikor megérkezik – fújtatott Mr. Twomey. – A Ballylaggin Közösségi Iskolából már kivették, mert verbálisan és testileg is bántalmazták. Erre mi történik az első napján a Tommenben? Ez!

– Nem támadtam meg! – morogtam. – Rosszul rúgtam a labdába.

A karom alá húztam a lányt, és dühösen néztem az úgynevezett tekintélyre.

– Várjon! – kaptam fel a fejem, amikor a korábbi szavai eljutottak a tudatomig. – Hogy érti, hogy bántalmazták?

Lenéztem a karomban tartott aprócska teremtésre.

Mégis ki bántalmazná?

Annyira kicsi.

És törékeny.

– Mi történt vele? – hallottam a saját hangomat, és vártam az igazgató válaszát.

– Azt hiszem, el fogok dőlni – lehelte a lány, megzavarva a gondolataimat. Felnyúlt, pici kezével belekapaszkodott az alkaromba, és felsóhajtott. – Minden forog körülöttem.

– Nem hagyom, hogy eless – vágtam rá gépiesen, csitító hangon. – Semmi baj. – Éreztem, hogy kezd lejjebb csúszni, ezért feljebb emeltem, és minden erőmmel megtartottam. – Foglak – nyugtatgattam, és még szorosabban fogtam át a karommal. – Nem lesz semmi baj.

– Nézd, ülj le vele! – utasított Mr. Twomey, és az irodája előtt, a falnál sorakozó padok felé intett. – Megyek, keresek nyomókötést vagy valamit.

– Itt hagy vele? – kérdeztem tátott szájjal. – Egyedül?

Az igazgató nem válaszolt.

Naná, hogy nem. Gyáva féreg, mert már mérföldekre járt a folyosón, alig várta, hogy lerázza magáról ezt a felelősséget, pedig elvileg ezért kapta a fizetését.

– Gerinctelen barom – morogtam az orrom alatt.

Tehetetlen dühöt éreztem, de azért odaballagtam a lánnyal a fából készült padhoz.

Az iskolatáskát a földre dobva óvatosan leereszkedtem a lánnyal a padra, és csak ültünk ott egymás mellett.

A karomat átvetettem csontos kis vállán, nem mertem elhúzódni, mert féltem, hogy leesik a padról.

– Hát ez egyenesen nagyszerű – dünnyögtem duzzogva. – Kibaszottul csodálatos.

– Milyen jó meleg vagy – suttogta, és éreztem, ahogy az arcát a csupasz mellkasomba fúrja. – Mint egy forró vizes palack.

– Oké, tényleg muszáj nyitva tartanod a szemed – mondtam, pánikba esve a szavaitól.

A térdemet idegesen rángatva megfordítottam a karomban, és kezem közé fogtam az arcát.

– Hé… – szóltam rá, és mindkét kezemmel kissé megráztam az arcát. – Hé… kislány… – tettem hozzá sután, mert még a nevét sem tudtam. Majdnem kinyírtam ezt a lányt, és még a kibaszott nevét sem tudtam. – Nyisd ki a szemed!

Nem nyitotta ki.

– Hé! Hé! – ismételtem hangosabban. – Nézz rám! – Megráztam a fejét. – Nézz a szemembe!

Most végre engedelmeskedett.

Kinyitotta a szemét, és a rohadt életbe… önkéntelenül is levegő után kaptam.

Jesszus, ez a lány gyönyörű.

Persze már korábban is észrevettem, hogy milyen döbbenetesen szép, de most, hogy ilyen közelről láttam, és még a szeplőket is meg tudtam volna számolni az arcán – amúgy tizenegy –, szinte fejbe vágott a szépsége.

Kék szeme nagy volt és kerek, kibaszottul gyönyörű, apró sárga pöttyökkel az íriszében, és sűrű, hosszú szempilla keretezte.

Abban sem voltam biztos, hogy láttam már ilyen árnyalatú kéket. Az biztos, hogy nem idézett fel semmilyen emléket.

Komolyan mondom, az életben nem láttam még ilyen meseszép szempárt.

Hosszú, könyékig érő, sötétbarna haja volt, sűrű és a vége visszagöndörödött.

A hajzuhatag mögött pedig apró, szív alakú arc rejtőzött, sima, világos bőrrel, és egy apró gödröcskével az állán.

Tökéletes formájú, sötét szemöldök ívelt lélegzetelállító szeme fölött. Apró, pisze orr, magas arccsont, és azok a duzzadt, telt ajkak…

Természetes rózsásvörös ajak, mintha cseresznyés nyalókát vagy hasonlót szopogatott volna – de tudtam, hogy nem, mivel az utóbbi fél órát végig azzal töltöttem, hogy próbáltam ébren tartani.

– Szia – lehelte.

Megkönnyebbülten fújtam ki a levegőt.

– Szia.

– Ez tényleg az arcod? – kérdezte elnehezülő pillákkal, ahogy kissé kábán tanulmányozott. – Olyan szép.

– Ööö… kösz – mondtam feszengve, még mindig kezem közé fogva az arcát. – Nincs másik.

– Tetszik – suttogta. – Jó arc. – Majd megint lehunyta a szemét, és előrehanyatlott.

– Nem, nem, nem! – kérleltem, és durván megráztam.
– Maradt velem!

Nyöszörögve pislogott fel rám.

– Ügyes vagy – dicsértem nagyot sóhajtva. – Most pedig maradj ébren!

– Te meg ki vagy? – kérdezte rekedten, teljes mértékben
a kezemre bízva magát, hogy megtartom a fejét.

– Johnny – feleltem, és elnyomtam egy mosolyt. – És te ki vagy?

– Shannon – suttogta. A szemhéja kicsit leereszkedett, de gyorsan fel is nyitotta, amikor megböktem az arcát. – Mint a folyó – tette hozzá halk sóhajjal.

Felnevettem a válaszán.

– Hát akkor, Shannon, mint a folyó – mondtam vidáman, pedig kétségbeesetten igyekeztem fenntartani a figyelmét, és beszéltetni. – A szüleid már úton vannak. Valószínűleg bevisznek a kórházba, hogy ott megvizsgáljanak.

– Johnny – nyöszörögte, majd felszisszent. – Johnny. Johnny. Az baj…

– Mi? – kérdeztem. – Mi a baj?

– Az apám – suttogta.

Zavartan néztem rá.

– Az apád?

– Meg tudsz menteni?

Összevontam a szemöldökömet.

– Meg kell, hogy mentselek?

– Aha – dünnyögte álmosan. – Dörzsöld meg a hajam!

A kérés megdöbbentett.

– Azt akarod, hogy megdörzsöljem a hajad?

Bólintott, és előrehajolt.

– Fáj.

Közelebb csúsztam, és úgy fordítottam a testét, hogy a fejét a vállamnak dönthesse, majd egyik kezemmel megfogtam az arcát, és a másikkal a haját simogattam. Fura póz volt, de megoldottam.

Jesszus, mi a francot művelek!

Megráztam a fejem, akkora idiótának éreztem magam, de azért folytattam, amire kért.

Jól ment – egészen addig, míg arccal előre rá nem borult a farkamra.

Összerándultam az őrülten intim érintéstől, nem beszélve arról, hogy a farkam hirtelen feléledt, és éles fájdalom hasított az ágyékomba. Megpróbáltam arrébb tolni Shannon fejét, de tiltakozva hangosan felnyögött.

Aztán felhúzta mindkét lábát a padra, és kényelmesen elhelyezkedett a farkamon, mint aki aludni készül.

A rohadt életbe!

Magasba emeltem a kezem, jó messzire Shannon testétől, mert a hátam közepére sem kívántam, hogy megvádoljanak szexuális zaklatással. Körbenéztem, hátha akad segítség, de senki sem jött oda.

Most bezzeg egy árva felnőtt sem járt folyosón.

Kibaszott suli.

Felöltött bennem, hogy lelépek, de nem igazán dobhattam le magamról a lányt.

Igen, mert kurvára nem volt elég, hogy betörtem a fejét.

Szóval csak ültem ott a fejével az ölemben, a farkamhoz nyomott arcával, és magamban fohászkodtam, hogy legyen erőm figyelmen kívül hagyni a bennem növekvő érzést, és hogy ne legyen erekcióm.

Leszámítva a rémes időzítést, a farkam szét volt csapva.

Na jó, nem a farkammal volt baj, hanem a környező területtel, de ha megkeményedik, annak az lesz a vége, hogy itt ájulok el a kiscsaj mellett.

Ám ekkor nyöszörögni kezdett, és a hangtól újult erővel tört rám az aggodalom és a félelem. Katasztrófa elnapolva.

A kezemnek mintha saját akarata lett volna, magától mozdult Shannon arca felé.

– Nincs semmi baj – biztattam a szorongásommal küzdve. A késztetés, hogy dédelgessem ezt a lányt, egyszerre volt új és ugyanannyira félelmetes érzés számomra. – Csss, minden rendben.

Kisimítottam a haját az arcából, és a sötétbarna tincseket a füle mögé tűrtem, majd tovább simogattam fájó fejét.

Jókora dudor keletkezett a koponyáján, ahol a labda eltalálta, szóval ezt a területet cirógattam az ujjam hegyével, pillekönnyű érintéssel.

– Így jó?

– Aha – lehelte. – Nagyon… jó.

– Jó – dünnyögtem megkönnyebbülve, és folytattam
a simogatást.

A tekintetem megakadt egy halvány hegen, a homlok és a haj találkozásánál.

Végig sem gondolva, mit teszek, az ujjamat végighúztam a jó két centi hosszú enyhe bemélyedésen, és megkérdeztem:

– Itt meg mit történt?

– Hm?

– Itt. – Az ujjamat megint végighúztam a régi hegen. – Ezt hogy szerezted?

– Apu volt – felelte, és nagyot sóhajtott.

A kezem megdermedt, amikor az agyam felfogta a válaszát.

– Tessék?

Amikor Shannon nem válaszolt, a másik kezemmel gyengéden megráztam a vállát.

– Shannon!

– Hm?

Megérintettem a régi heget az ujjam hegyével.

– Azt mondod, hogy apukád tette veled? – Próbáltam higgadtan beszélni, de nehezemre esett, mert hirtelen felbugyogott bennem a késztetés, hogy öljek.

– Nem, nem, nem – suttogta.

– Szóval nem apukád tette? – kérdeztem megerősítést várva. – Egyáltalán nem?

– Persze hogy nem – dünnyögte.

Hála az égnek.

Kifújtam a levegőt. Eddig észre sem vettem, hogy visszatartottam a lélegzetem.

– Jimmy?

– Johnny.

– Ó. Johnny?

– Igen?

– Haragszol rám?

– Mi van? – A halk kérdés teljesen kizökkentett, és csak bámultam le a lányra. Feléledt bennem a védelmező ösztön. – Nem. Dehogy haragszom rád – mondtam, majd hosszú hallgatás után, amikor még az ujjam is megállt, azt kérdeztem: – És te haragszol rám?

– Azt hiszem – suttogta, és újra belém fúrta az arcát.

A szemem forgattam, és elfojtottam egy nyögést.

Bassza meg!

– Ezt nem csinálhatod – sziszegtem, és megfogtam a fejét, hogy véletlenül se mozduljon meg.

– De mit? – sóhajtott elégedetten, majd a combomhoz dörzsölte az arcát. – Nem haragudhatok?

– Nem… – sziszegtem összeszorított foggal, és megint lefogtam a fejét. – Felőlem aztán haragudhatsz, ha akarsz, de ne fúrd bele a fejedet az ölembe!

– Tetszik az öled – lehelte lecsukódó szemmel. – Olyan, mint egy párna.

– Na ja, hát ez kedves tőled meg minden… – elhallgattam, hogy megint megigazítsam a fejét. – De fáj, szóval arra kérlek, ne csináld.

– De mit?

– Ne dörgölőzz… – feleltem rekedtem. – Oda.

– Miért fáj? – Nagyot sóhajtott, majd megkérdezte: – Te is megsérültél?

– Valószínűleg – ismertem be, és áttettem a fejét az ép combomra, vagyis arra, amelyik nem fájt annyira. – Maradj itt, jó? – Inkább könyörgés volt, mint utasítás. – És ne mozogj!

Szófogadón többé nem mozgatta a fejét.

A szabad kezemet a halántékomra szorítva próbáltam enyhíteni az egyre növekvő nyomást.

Arra gondoltam, mekkora szarban vagyok.

Kihagytam az órát.

Éhes voltam.

Este edzés lesz a klubban.

Gibsie-vel megbeszéltük, hogy rögtön tanítás után megyünk az edzőterembe.

Holnap suli után gyógytornára megyek Janice-hez.

Pénteken meccs a suliban.

A hétvégén újabb edzés az ifikkel.

Kurvára sűrű volt a hetem, és nagyon nem hiányzott ez a cirkusz.

Fájdalmas csendben teltek el a következő percek, mire Shannon újra megmozdult, és ez idő alatt szépen sorra vettem, Mr. Twomey mi minden miatt botcsinálta igazgató.

A listám kilométer hosszúra nyúlt, mire Shannon újra megpróbált felülni.

– Óvatosan! – figyelmeztettem, tyúkanyóként oltalmazva.

Segítettem neki felülni, és közben sikerült lecsúsznom a padról.

A derekamtól lefelé minden izmom tiltakozva üvöltött, de nem húzódtam arrébb.

Ehelyett továbbra is ott guggoltam a lány előtt, a kezemet a dereka két oldalán tartva, várva, hogy elkapjam, ha dőlne.

– Jól vagy, Shannon?

Hosszú barna haja előrehullott, fátyolként takarva el az arcát.

Lassan, gondterhelten bólintott.

– Azt… azt hiszem, igen.

A vállam elernyedt, a megkönnyebbülésem szinte tapintható volt.

– Akkor jó.

Ekkor előrehajolt, a combjára könyökölt, a szemét kinyitotta, és úgy nézett le rám. Egyszerre kényelmetlenül közel került hozzám – és ez sokat elárult, tekintve, hogy alig két perccel ezelőtt még az ölemben volt a feje.

Túl közel voltunk egymáshoz.

Hirtelen nagyon kiszolgáltatottnak éreztem magam.

A kezem a derekáról lecsúszott a combjára, automatikus reakcióként arra, hogy egy női arc közelebb hajolt hozzám.

Azonnal észbe kaptam, elrántottam a kezem, és inkább a padra támaszkodtam.

Megköszörültem a torkom, és kis mosolyt erőltettem magamra.

– Élsz.

– De csak alig – suttogta, majd felszisszent. Kék szeme szinte lyukat égetett az enyémbe, de a tekintete már tisztább volt. – Borzalmasan célzol.

A szavai megnevettettek.

Ez az észrevétel olyan távol állt a valóságtól, hogy egyszerűen nem tehettem mást.

– Hát, ez új – jegyeztem meg. – Nem szoktam hozzá, hogy kritizálják a labdába rúgási képességemet.

Nem voltam született tízes, de vállalható volt a célzókám, és elég messzire tudtam rúgni, ha kellett.

– Aha – mondta rekedten. – Hát a labdába rúgási képességeddel majdnem kinyírtál.

– Jogos – ismertem el grimaszolva.

Mielőtt átgondolhattam volna, mit teszek, előrenyúltam, és visszasimítottam a haját a füle mögé.

Érzékeltem, hogy megremeg, amikor hozzáértem, és azonnal megbántam ezt a húzást.

Ne érj hozzá, faszfej!

El a kezekkel tőle!

– Fura a hangod – jegyezte meg ekkor kék szemét rám szegezve.

– A hangom? – kérdeztem homlokráncolva.

Lassan bólintott, majd felnyögött, és megint két kezébe fogta az arcát.

– Az akcentusod – pontosított, és nehezen vette a levegőt. – Ez nem corki akcentus. – Még mindig a fejét fogta, de most már éberebb volt.

– Azért, mert nem vagyok corki – feleltem, és mivel képtelen voltam parancsolni magamnak, kinyúltam, és hátrasimítottam a haját. – Dublinban születtem és ott is nőttem fel – bukott ki belőlem a magyarázat, és a válla mögé tettem a kósza fürtöt. – Tizenegy éves koromban költöztem Corkba a szüleimmel.

– Szóval dublini vagy – jelentette ki, és láthatóan jókedvre derítette ez az információ. – Jackeen.

Nagyot fújtam a kifejezés hallatán, és azonnal visszavágtam.

– Te meg culchie.

– Az unokatestvéreim Dublinban laknak.

– Tényleg? Merre?

– Clondalkinban, azt hiszem – felelte. – És te hol?

– Blackrockban.

– A déli oldalon? – A mosolya még szélesebb lett, a szeme pedig éberebb. – Szóval elit srác vagy.

Felvontam a szemöldökömet.

– Elitnek látszom?

Vállat vont.

– Nem ismerlek annyira, hogy meg tudjam mondani.

Tényleg nem ismert.

– Nem vagyok az – tettem hozzá, és zavart a gondolat, hogy máris előítéletei vannak.

Nem kellene hogy érdekeljen.

A francba, általában nem is szokott érdekelni.

Akkor most miért sértődtem meg?

– Hiszek neked – hatolt át a halk hang gondolataim ködén. – Sosem tudnál elit lenni.

– Miért?

– Mert úgy káromkodsz, mint egy kocsis.

Felnevettem az érv hallatán.

– Igen, valószínűleg ebben igazad van.

Ő is elnevette magát, de hamar abba is hagyta, és a halántékát szorongatva felnyögött.

Elfogott a bűntudat.

– Sajnálom – mondtam, a hangom most már szomorú volt és rekedt.

– Mit? – suttogta, és mintha az alsó ajkát harapdálva közelebb hajolt volna.

– Azt, hogy fájdalmat okoztam neked – válaszoltam őszintén.

Jesszusom, mintha nem is az én hangom lett volna. Feszült volt… és ártatlan.

Megköszörültem a torkomat, és hozzátettem:

– Többé nem fordul elő.

– Megígéred?

Na, már megint ez az ígérgetés.

– Igen – mondtam kimérten. – Megígérem.

– Szent ég… – nyögött fel fintorogva. – Mindenki rajtam fog röhögni.

Ezek a szavak, ez a kurvára rövid mondat életre keltett valami kibaszott érzést, amelyet eddig még sosem tapasztaltam.

– Annyira szégyellem magam – motyogta leszegett tekintettel. – Az egész suli rólam fog beszélni.

– Nézz rám!

Nem nézett.

– Hé… – Elhallgattam, és a hüvelyk- és mutatóujjammal megemeltem az állát. Amint elégedetten nyugtáztam, hogy megint rám figyel, folytattam. – Senki egy árva szót sem fog szólni rólad.

– De mind látták, amikor…

– Senki sem fogja kinyitni a száját, hogy erről beszéljen. – Észbe kaptam, hogy a hangom már-már ingerült, visszavettem, és újra próbálkoztam. – Sem a csapat, sem az edző, sem senki más. Nem fogom nekik hagyni.

Erre zavartan pislogott.

– Nem fogod hagyni?

– Pontosan – bólintottam. – Nem fogom hagyni.

– Megígéred? – suttogta, és telt ajka apró mosolyra húzódott.

– Aha – feleltem zordan, és úgy éreztem, a világon kurvára bármit megígérnék, csak hogy ez a lány jobban érezze magát. – Nyugi, fogom a kezed.

– Nem, a fejemet fogod – mondta rekedten. Lepillantott magára, és felsóhajtott. – Ami azt illeti, teljesen kicsináltál.

Jó, mert per pillanat te is teljesen kicsinálsz engem, gondoltam magamban.

Jesszus, ez meg honnan a francból jött?

Nagyokat pislogva kergettem ezt a gondolatot, és inkább biztonságosabb irányba kanyarodtam.

– Szólok az embereimnek, hogy hívják fel az embereidet, hogy elintézzék a piszkos anyagiakat.

Ezzel sikerült mosolyt csalnom az arcára, igazi mosolyt, nem azt a szégyenlőset és alig észrevehetőt.

Igazi ezerwattos mosoly volt.

Döbbenetesen szép volt ez a lány.

Utáltam ezt a szót, a szép csak egy béna kifejezés, amit a nők és az idősek használtak, de hát ez az igazság, szép volt, na.

Basszus, gyanítottam, hogy a szép kis arca még hosszú ideig ott lesz beleégve az agyi idegpályáimba.

De inkább ez az űzött szempár fogott meg igazán, és őrült késztetés fogott el, hogy rákeressek a neten a színskálákra, hogy kiderítsem, mégis milyen árnyalatú a szeme.

Majd később erre is sort kerítek, döntöttem el.

Akár ciki, akár nem, tudnom kellett.

– Szóval – kísértettem a szerencsémet. – Ez az első napod?

Megint bólintott, és a mosolya kissé elhalványult.

– És eddig hogy megy?

Az ajka erre újra felfelé görbült.

– Egy ideig jól ment, aztán…

– Na ja – grimaszoltam. – Tényleg sajnálom.

– Semmi gond – felelte halkan, az arcomat fürkészve azokkal a nagy szemekkel. – És abbahagyhatod a sajnálkozást. Hiszek neked.

– Hiszel nekem?

– Igen. – Bólintott, majd élesen kifújta a levegőt. – Elhiszem, amikor az mondod, véletlen volt. És nem hiszem, hogy bárkit is szándékosan bántanál.

– Na, ez jó. – Fogalmam sem volt, miért gondolná ezt másképp, de nem fogom kérdőre vonni. Akkor semmiképp, amikor kis híján levittem a fejét a labdával. – Mert tényleg nem bántanálak.

Megint elhallgatott, elhúzódott tőlem, és azon kaptam magam, hogy az agyamban kutatok, mit is mondhatnék.

Nem tudtam volna megmagyarázni, miért akarok beszélgetni vele. Gondolom, az volt a fő ok, hogy azt akartam, ne veszítse el az eszméletét.

De a szívem mélyén tudtam, hogy nem ez az oka.

Tovább kutakodtam a fejemben valami mondanivaló után, míg végül kinyögtem:

– Nem fázol?

Álmos tekintettel nézett fel rám.

– He?

– Nem fázol? – ismételtem, és ellenálltam a késztetésnek, hogy végigsimítsak a karján. – Elég meleg van? Hozzak egy plédet vagy valamit?

– Hát… – elhallgatott, majd lenézett a térdére. Halkan felsóhajtott, majd visszaemelte rám a tekintetét, és azt mondta: – Éppenséggel csak úgy tüzel a testem.

– Az biztos, hogy tüzelsz.

Az igencsak illetlen válasz az előtt bukott ki belőlem, hogy cenzúrázhattam volna magamat.

Azzal próbáltam menteni a menthetőt, hogy megérintettem a homlokát, mintha azt nézném meg, lázas-e, majd nagy komolyan kijelentettem:

– Határozottan forró vagy.

– Mondtam. – Elkerekedett szemét rám emelte. – Nagyon, nagyon forró vagyok.

Istenem.

Basszus!

– Szóval – vetettem oda lazán, próbálva elterelni a figyelmemet zabolátlan gondolataimról. – Hányadik évfolyamra jársz?

Kérlek, mondd azt, hogy ötödik!

Kérlek.

Kérlek.

Istenem, add, hogy ötödik évfolyamos legyen!

– Harmadéves vagyok.

Jó, erről ennyit.

Szóval harmadéves.

És ezzel a lendülettel az ötperces álmom ki is repült az ablakon.

Azt. A. Rohadt. Életbe!

– És te? – kérdezett vissza halkan és kedvesen.

– Ötödéves – feleltem. Hirtelen erős csalódottság vett erőt rajtam, amely szinte mardosott belülről. – Tizenhét vagyok… és kétharmad.

– És kétharmad – kuncogott. – Valamiért fontosak a harmadok is neked vagy mi?

– Most már igen – dörmögtem az orrom alatt. Lemondón felsóhajtottam, majd Shannonra nézve megmagyaráztam: – Hatodévesnek kellene lennem, de osztályt kellett ismételnem, amikor Corkba költöztem. Májusban leszek tizennyolc.

– Hé… én is!

– Te is mi? – kérdeztem óvatosan, mert nem akartam túlságosan reménykedni, de nehezen ment így, hogy ennyire közel ült hozzám.

– Én is osztályt ismételtem általánosban.

– Tényleg? – húztam ki magam, és a remény szikrája gyúlt bennem. – Akkor hány éves vagy?

Kérlek, legyél tizenhét!

Kérlek, dobj nekem egy csontot, és mondd, hogy tizenhét vagy!

– Tizenöt.

Na, ennyit a szerencsémről.

– Így hirtelen nem tudom, milyen tört lenne, de márciusban leszek tizenhat. – A homlokát ráncolta, majd hozzátette. – Nem vagyok túl jó matekos, és fáj a fejem.

– Tíz tizenketted, vagy öt hatod…– vágtam rá mogorván.

Jaj.

Kurva nagy jaj.

Májusban betöltöm a tizennyolcat, és ő még tíz hónapon át csak tizenhat lesz.

Nem.

Az kizárt.

Szó sem lehet róla.

Ez kibaszottul rossz terv, Johnny.

– Van barátod?

Most mi a fenéért kellett ezt megkérdeznem?

Majdnem két évvel idősebb vagy, mint ez a lány, seggfej!

Túl fiatal hozzád.

Ismered a szabályokat.

Állj már le, baszd meg!

– Nincs – felelte vonakodva, és elpirult. – És neked?

– Nekem sincs, Shannon – vigyorogtam. – Nekem sincs barátom.

– Nem úgy értettem… – Szünetet tartva sóhajtott egyet, és láthatóan zavartan harapdálta az alsó ajkát. – Úgy értettem…

– Tudom, hogyan értetted… – szóltam közbe, és nem tudtam megálljt parancsolni a mosolyomnak, miközben újra hátrasimítottam azt a folyton kiszabaduló tincset. – Csak vicceltem.

– Ó.

– Bizony – ugrattam. – Ó.

– Na? – noszogatott halkan. Lepillantott az ölébe, majd vissza fel rám. – Van…

– Shannon! – kiáltotta egy rémült női hang megijesztve mindkettőnket. – Shannon!

Odakaptam a fejem a magas, barna hajú, terhesnek tűnő nőre, aki a folyosón sietett felénk.

– Shannon! – ismételte, amint közelebb ért. – Mi történt?

– Anyu – kezdte Shannon rekedten az anyja felé fordulva. – Jól vagyok.

Elkezdtem kifejezetten feszengeni az anyja domborodó hasa láttán, ezt jelnek vettem, hogy ideje leszállnom a kiskorú lányáról.

A terhes nőktől mindig ideges lettem, de nem annyira, amennyire Shannon, mint a folyó közelében.

Felálltam, hogy lelépjek, de abban a pillanatban sarokba szorított a – jobb szó híján – feldühödött anyamedve.

– Mit tettél a lányommal? – rivallt rám, és az ujjával megbökte a vállamat. – Na? Azt hitted, hogy vicces vagy? Mondd, istenem, miért ilyen rohadt kegyetlenek a gyerekek?

– Tessék? De nem is… – vágtam rá, védekezőn feltartva
a kezemet. – Véletlen volt. Nem akartam bántani.

– Mrs. Lynch – szólalt meg az igazgató, a nő és közém lépve. – Biztos vagyok benne, hogy ha mindannyian leülünk és megbeszéljük…

– Nem – vágott a szavába Mrs. Lynch ingerülten. – Biztosított róla, hogy ilyesmi nem fordulhat elő ebben az iskolában, és nézze meg, mi történt az első nap! – A lánya felé fordult, fájdalmasan megtört arccal. – Shannon, már végképp nem tudom, mihez kezdjek veled – zokogott fel a nő. – Tényleg nem tudom, kicsim. Azt hittem, ez a hely más lesz.

– Anyu, nem akart bántani – jelentette ki Shannon a védelmébe véve. Kék szeme röpke pillanatra felém rebbent, majd visszatért az anyjára. –Tényleg véletlen volt.

– És hányszor mondtad már ezt nekem? – kérdezte az anyja elgyötörten. – Nem kell falaznod neki, Shannon. Ha ez a fiú nem hagy békén, nyugodtan elmondhatod.

– Én csak… – próbáltam tiltakozni, de Shannon megelőzött:

– De békén hagy!

– Te csak fogd be! – mordult rám az anya, és dühösen meglökte a mellkasomat. – A lányom tud beszélni.

A fogamat csikorgattam, de befogtam.

Úgysem nyerném meg a szópárbajt az anyja ellen.

– Tényleg véletlen baleset volt – ismételte Shannon dacosan előretolt állal, még mindig a fejét fogva apró kezével. – Szerinted itt lenne velem és segítene, ha direkt csinálta volna?

Ezen a nő kénytelen volt elgondolkodni.

– Nem – ismerte el végül. – Nem hiszem, hogy itt lenne… Szent ég, ez meg mi rajtad?

Shannon végignézett magán, és az arca skarlátvörös lett.

– Elszakadt a szoknyám, amikor elestem a dombon – felelte nagyot nyelve. – Johnny… ööö… odaadta a mezét, hogy a többiek ne lássák a… a… a bugyimat.

– Hát igen… tessék – motyogtam, és előhúztam a szürke anyagot a rövidnadrágom derékpántja mögül, és az anya felé nyújtottam. – Ezt is… ööö… elszakítottam.

Az anya kikapta a kezemből a szoknyát, én pedig a biztonság kedvéért hátráltam egy lépést.

– Akkor tisztázzuk! – kezdte az anyja, és a szemét ide-oda kapta Shannon és köztem. Halványkék szeme felvillant, amikor valami derengeni kezdett neki, de gőzöm sem volt, hogy mi, mert per pillanat totál nem voltam képben. – Fellökött, letépte a ruhád, aztán rád adta a mezét?

Az orrom alatt szitkozódtam egy sort, és beletúrtam
a hajamba.

Így megfogalmazva kurvára rosszul hangzott.

– Nem egészen…

– Segített, anyu! – csattant fel Shannon.

Már mozdult is, hogy felálljon, és amilyen seggfej vagyok, odaugrottam, hogy segítsek. Az anyja összeszűkült szemmel, dühösen néz rám.

Nem érdekelt, odamentem Shannonhoz.

Basszák meg!

Egy órája még félájult volt ez a lány.

Nem fogok kockáztatni.

– Anyu… – sóhajtott Shannon. – Épp futballedzés volt, és eltalált a labda…

– Rögbi. Rögbiedzés volt – vetette közbe Mr. Twomey büszkén. – Johnny a Tommen Gimnázium büszkesége, az utóbbi ötven év legjobb rögbijátékosa.

A szememet forgattam.

Ez nem az a pillanat, amikor engem kell magasztalni
– vagy az iskolát.

– Véletlen baleset volt – tettem hozzá tehetetlenül vonogatva a vállam. – És kifizetem az egyenruháját.

– Ez meg mégis mit akar jelenteni? – szegezte nekem a kérdést az anya.

Zavartan néztem rá.

– Azt, hogy kifizetem az egyenruháját – ismételtem meg lassan. – A szoknyáját…

– És a harisnyámat – vetette közbe Shannon.

– És a harisnyáját. – Előzékenyen rámosolyogtam, majd gyorsan rendbe szedtem a vonásaimat, amikor az anyja gyilkos pillantást vetett rám. – Mindent pótolok.

– Mert nincs pénzünk? – mordult rám Mrs. Lynch. – Mert nem engedhetem meg magamnak, hogy ruhát vegyek a saját gyerekemnek?

– Dehogy – mondtam óvatosan, kurvára összezavarodva attól, hogy ez az emberi inkubátor néma háborút hirdetett ellenem. – Azért, mert az én hibám, hogy tönkrementek.

– Hát, köszönöm, de nem, Johnny – fújtatott. – A lányom nem szorul alamizsnára.

Jesszus.

Ez a nő nem semmi.

Újra próbálkoztam.

– Egy szóval sem mondtam, hogy rászorulna, Mrs. Lynch…

– Hagyd abba, anyu – nyögött fel Shannon égővörös arccal. – Csak rendes akar lenni.

– Akkor lett volna rendes, ha nem bántalmaz már az első napodon – tajtékzott Mrs. Lynch.

Elnyomtam egy nyögést.

Az biztos, hogy nem fogom elnyerni ennek a nőnek a rokonszenvét.

– Sajnálom – ismételtem a szót immár vagy századszor.

– Johnny… – mondta Mr. Twomey a torkát köszörülve. – Miért nem mész vissza az öltözőbe, és veszed fel az egyenruhád, és mész a következő órádra?

Megkönnyebbülten néztem az igazgatóra. Örültem, hogy végre megszabadulhatok ettől az őrült nőszemélytől.

Tettem pár lépést a bejárat felé, majd habozva megálltam.

Hagyjam itt?

Vagy maradjak?

Az sem tűnt helyesnek, ha csak úgy elsétálok.

Elbizonytalanodva épp fordultam volna vissza, de ekkor Shannon anyja rám rivallt, és felém bökött az ujjával.

– Tűnés, Johnny!

Oké. Már el is tűntem.

5. FEJEZET

SZABÁLYOK FELÁLLÍTÁSA
ÉS MEGSZEGÉSE

JOHNNY

KISEBB KITÉRŐT TETTEM AZ EBÉDLŐBE, HOGY BESZÉLJEK az igazgatóhelyettessel, Mrs. Lane-nel, és mire visszaértem
az öltözőbe, a csapat befejezte az edzést, és a srácok többsége már a tusolással is végzett.

Elengedtem a fülem mellett a fojtott megjegyzéseket, ignoráltam a kíváncsi pillantásokat, és egyenesen odamentem Patrick Feelyhez, bocsánatot kértem tőle azért, hogy pöcsnek neveztem, kezet ráztunk, aztán odaballagtam a padhoz.

Óvatosan leereszkedtem a sporttáskám mellé, kinyújtottam a lábamat, és a fejemet a mögöttem lévő hűvös, csempézett falnak döntöttem. Nagyon sóhajtottam. Az agyam teljesen túlpörgött, és újra meg újra kényszeresen sorra vette az aznapi eseményeket.

Milyen kibaszott egy nap volt.

Bántalmazás.

Nem voltam bántalmazó.

Eddig a napig nem is láttam azt a lányt.

Mint kiderült, ez az információmorzsa elkerülte az igazgatóhelyettes figyelmét, akit behívott Mr. Twomey, hogy segítsen enyhíteni a feszkót.

Miután Twomey csatlós asszonya tíz percen át szekált, azt a szigorú utasítást kaptam, hogy tartsam magam távol a Lynch lánytól.

Az anyja azt hitte, hogy bántom Shannont, és nem akarta, hogy a közelébe menjek.

Ha megtenném, azonnal felfüggesztés járna érte.

Ez persze mind marhaság volt, és reméltem, hogy Shannonban van annyi tisztesség, hogy ezt tisztázza – és kiáll mellettem.

Bassza meg!

Na mindegy.

Nagy ívben el fogom kerülni.

Kellett a francnak ez a cirkusz.

A lányok csak megbonyolították az ember életét; még
a fénylő kék szemű, apró termetűek is.

A francba, már megint a szemén jár az eszem.

Nála maradt a mezed, kaptam észbe, ami egészen más okból szomorított el.

A mez új volt, és még csak egyszer, ma először vettem fel.

Bár neki jobban állt, ismertem el vonakodva.

Akár meg is tarthatja.

Csak reméltem, hogy nem hajítja ki.

Nyolcvan euróba fog fájni, hogy pótoljam azt a nyomorult mezt.

– Jól vagy, Johnny fiú? – kérdezte Gibsie megzavarva a gondolataimat, és ledobta magát mellém a padra. Most jött ki a tusolóból, és csak egy szál bokszeralsó volt rajta. – Hogy van a lány? – tette hozzá lehajolva a sporttáskájáért.

Megráztam a fejem, és odafordultam a haverom felé.

– He?

– A kicsike – magyarázta elővéve a dezodoros flakont.
– Hogy hívják?

– Shannon – dünnyögtem. – Új. Harmadéves. Ez az első napja.

– De jól van? – kérdezte. Lynxt fújt a hónaljára, majd visszadobta a flakont a táskába, és már nyúlt is az iskolai nadrágjáért. – Elég rosszul nézett ki.

– Faszom tudja, haver. Szerintem eléggé odacsaptam a fejéhez azt a labdát – dörmögtem tehetetlenül vonogatva
a vállam. – Az anyja beviszi a kórházba, hogy megvizsgálják.

Gibsie elhűlve nézett rám.

– Basszus.

– Aha – helyeseltem komoran. – Basszus.

– Jézusom, nagyon ciki lehetett neki. – Gibsie bedugta a lábát a nadrág szárába, majd felállt, és felhúzta a csípőjére. – Az egész rögbicsapat megcsodálhatta a seggét az első napon.

– Na ja – feleltem, mert mégis mi mást mondhattam volna.

Megalázó lehetett számára, és én voltam érte a felelős.

Ingerülten fújtam ki a levegőt.

– Mondtak róla bármit is? – körbenéztem a csapattársainkon, majd vissza a legjobb barátomra, és csak egyvalamire tudtam gondolni. Kármentés. – Beszéltek róla?

Gibsie felvonta a szemöldökét a kérdésem hallatán.

Ami azt illeti, a felvont szemöldöknek és a döbbent arckifejezésnek több köze lehetett a hanghordozásomhoz.

– Hát… – kezdte lassan. – Kilátszott a puncija és a feneke, kapi, a nagyon szép kis feneke, ami pont olyan szép, mint a többi része, szóval, ja, tesó. Beszéltek róla.

– Pontosabban? – mordultam fel, és éreztem, hogy indokolatlan mértékben elönt a düh. Gőzöm sem volt, honnan jött ez az ingerültség, de ott volt, erős volt, és ettől félőrültnek éreztem magam.

– Puhatolózva, tesó – fejtette ki Gibs higgadtan. Sokkal higgadtabb volt, mint én. – Nagyon is puhatolózva. – Benyúlt a táskájába, előhúzta a fehér iskolai ingét, és magára rángatta. – Ha netán elkerülte volna a figyelmedet, és a reakciódból ítélve tudom, hogy nem kerülte el, az a lány brutál dögös.

Kényelmes tempóban begombolta az ingét.

Eközben én remegtem az ideges energiától, amit minél előbb tanácsos volt kihajtanom a testemből.

– Meseszép, és új és a srácok… kíváncsiak – tette hozzá, gondosan megválogatva a szavait. – Az újdonság varázsa… – vigyorgott, majd rövid szünet után így folytatta: – Az még jobb, ha dögös is.

– Befejezitek – mordultam fel. Bosszantott a gondolat, hogy a csapattársaim Shannonról beszélnek.

Láttam a lány tekintetében…

Hallottam a hangjában…

A sebezhetőséget.

Nem olyan, mint a többiek.

Ez a lány más.

Alig ismertem, de láttam, vele óvatosan kell bánni.

Valami történt Shannon Lynchcsel, valami szörnyűség, ami miatt iskolát váltott.

Nekem ez nagyon nem tetszett.

– Aha – nevetgélt Gibsie. Amint végzett az inggel, a nyakába kanyarította a piros nyakkendőt is. – Sok sikert hozzá, haver.

– Csak tizenöt éves – figyelmeztettem feszülten.

Jó, márciusban lesz tizenhat, de akkor is.

A következő két hónapban még nagyon is tizenöt éves.

– Túl fiatal.

Gibsie felhorkant.

– Mondja ezt az idióta, aki az első év óta minden útjába akadó nőt megdugna.

Gibsie a fején találta a szöget ezzel a megjegyzéssel.

Az ég szerelmére, elsőben veszítettem el a szüzességem, Loretta Crowlyval, aki három évvel idősebb – és jóval tapasztaltabb – volt nálam, tanítás után az iskola fészerében.

Na ja, kurva nagy katasztrófaként éltem meg azt is.

Csupa ideg voltam, esetlenül mozogtam, tökéletesen tisztában voltam azzal, hogy túl fiatal vagyok ahhoz, hogy a kezemen kívül más is a farkamra szoruljon, de valamit biztosan jól csináltam, mert Loretta boldogan vonult be velem a fészerbe szinte mindennap tanítás után, hónapokon át, de aztán egyre jobban lefoglaltak az edzések, ezért lefújtam a találkákat.

Ha meg kellett volna határoznom, milyen típusú nő jön be, akkor nem konkrétan szőke vagy barna, cicis vagy vékony lenne.

Az idősebb lányok voltak az eseteim – minden eddigi csajom legalább két évvel idősebb volt nálam.

Néha sokkal többel.

Ez nem valami fétis vagy hasonló.

Egyszerűen élveztem a drámamentes légkört, ami az idősebb lányokat lengte körül.

Örültem nekik, amikor velük voltam, aztán még jobban örültem, amikor már nem.

Ezzel nem azt akarom mondani, hogy nem élveztem ki minden percet azzal a lánnyal, akivel épp kavartam.

Dehogyisnem.

És hűséges is voltam.

Nem dugtam félre.

Ha egy lány kizárólagos, de kötöttségek nélküli kapcsolatot akart, akkor szívesen tettem eleget a kérésnek. Nem élveztem a vadászatot, a hajszát, ami a legtöbb srácnak bejött. Ha egy lány azt várta, hogy hajkurásszam, akkor rossz lóra tett. Per pillanat nem voltam abban a helyzetben, hogy valakinek a pasija legyek. Nem arról volt szó, hogy nem szerettem volna barátnőt, csak épp nem szakíthattam időt ilyesmire. Nem volt időm az állandó randizásra, sem egyéb elvárásokra.

Nem értem rá.

Többek között ezért is szerettem az idősebb lányokat.

Nem vártak tőlem csodát.

Jelen pillanatban például a hatodik évfolyamra járó Bella Wilkinsonnal kavartam, tavaly április óta.

Az elején Bellát azért kedveltem, mert nem lihegett a nyakamba. Tizenkilenc évével jóval idősebb volt nálam, mellette nem kellett semmiféle láthatatlan mércének megfelelnem (ami vagy sikerült volna, vagy sem), és utána odébbállhattam, és a rögbire koncentrálhattam, ő meg szépen békén hagyott.

De hamar, pár hónap után rájöttem, hogy Bellát nem én érdekeltem.

Hanem mindaz, ami azzal járt, hogy velem volt.

Bellánál minden a státuszról szólt, és mire erre rájöttem, már túlságosan elkényelmesedtem, és ellustultam ahhoz, hogy bármit is tegyek ellene.

A farkamat akarta.

Ennyi.

Pontosabban a farkamat és a státuszomat.

Szóval azért maradtam vele, mert őt már ismertem, és piszok lusta voltam.

Bellának egyetlen elvárása, egyetlen követelménye volt velem szemben, amit néhány hónappal ezelőttig gond nélkül teljesítettem.

Már közvetlenül a műtétem előtt sem csináltam semmit Bellával – november eleje óta egy ujjal sem értem hozzá, addigra túl fájdalmas lett még a gondolat is –, de a lényeg, hogy amikor sort kerítettünk rá, az csakis a szexről szólt.

A rendszeres megkönnyebbülésről.

Valahol a tudatom mélyén elismertem, hogy ez egészségtelen hozzáállás, nem így kellene viszonyulnom a másik nemmel való kapcsolathoz, és hogy valószínűleg szörnyen fásult vagyok, de nehezen maradhattam kamasz fiú, amikor a felnőtt férfiak világában éltem.

Az sem segített, hogy ezen a szinten, amelyen rögbiztem, jóval idősebb férfiak vettek körül.

Jóval idősebbeknek való beszélgetések.

Jóval idősebb férfiaknak való nők.

Nem lányok, hanem nők.

Jesszus, ha anyám csak a felét tudta volna, mennyi nő ajánlkozott fel nekem – felnőtt, érett nők is –, azonnal kivett volna az akadémiáról, és huszonegy éves koromig hét lakat alatt őrzött volna a szobámban.

Bizonyos értelemben megfosztottak a gyerekkortól, mert olyan jó rögbijátékos voltam.

Nagyon hamar kellett felnőnöm és férfiszerepet vállalnom, pedig épp csak serdültem: edzésre jártam, ahol meghajtottak, nyomást helyeztek rám és ünnepeltek.

Sem társas életem, sem gyerekkorom nem volt.

De volt helyette számtalan elvárás és ígéretes karrier.

A szex volt a jutalom, amit megengedtem magamnak azért, amiért… ne kerteljünk, amiért jó voltam.

Amiért minden mást szigorúan uraltam az életemben.

Amiért hatalmas önfegyelemmel, vasakarattal zsonglőrködtem a tanulással és a sporttal.

Nem én voltam az egyetlen, aki így élt.

Leszámítva azt a pár srácot, akiknek hosszú távú kapcsolatuk volt, az akadémián a többiek épp olyan rémesek voltak, mint én.

Ami azt illeti, sokkal rémesebbek.

Én diszkrét voltam.

Ők nem.

– Nem rólam beszélünk – közöltem Gibsie-vel, visszaterelve a figyelmemet a jelenre, miközben a dühöm másodpercről másodpercre nőtt. – Shannon még kislány, basszus, túl fiatal nektek, kanos kis pöcsöknek, és ezt itt minden seggfejnek tiszteletben kell tartania.

– A tizenöt az még kislány? – értetlenkedett Gibsie. – Mi a faszról beszélsz, Johnny?

– A tizenöt az fiatal – mordultam rá ingerülten. – És törvénybe ütköző.

– Ó! – vigyorgott Gibsie sejtelmesen. – Értem.

– Szart sem értesz, Gibs – vágtam vissza.

– Mióta érdekel ennyire, hogy mi mit csinálunk?

– Nem érdekel. Csináljatok, amit akartok, és azzal, akivel csak szeretnétek – válaszoltam indulatosan. – Csak ne vele!

Gibsie ekkor szélesen elvigyorodott, láthatóan merő poénból fel akarta cseszni az agyam, amikor közölte:

– Ha így pampogsz, a végén azt fogom hinni, hogy belezúgtál a kiscsajba.

– Komolyan mondom! – vágtam rá, bekapva a csalit.

– Nyugi van, Johnny – sóhajtott Gibsie. – Nem áll szándékomban a lány közelébe menni.

– Akkor jó – fújtam ki a levegőt. Észre sem vettem, hogy visszatartottam a lélegzetemet.

– A többiekért viszont nem mernék kezeskedni – tette hozzá, és hüvelykujjával hátrafelé bökött.

Mereven biccentve körbenéztem a nyüzsgő öltözőben, és füstölögve felálltam.

– Figyelem! – kiáltottam, és ezzel magamra vontam mindenki figyelmét. – Az a lány az előbb, kint a pályán…

Megvártam, hogy a csapattársaim felém forduljanak, aztán még egy kicsit, míg az arcukra kiült a felismerés, aztán nekikezdtem a mondókámnak.

– Ami vele történt ma ott kint, az bárki számára rohadt kínos lenne, főleg egy lánynak. Szóval nem akarok egy árva szót sem hallani erről sem a suliban, sem a városban. – A hangom vészjósló színt kapott, amikor hozzáfűztem: – Ha megtudom, hogy bármelyikőtök róla beszélt… na, nem kell kifejtenem, hogy annak mi lesz a következménye.

Valaki kuncogni kezdett, és villámló tekintettel fordultam a bűnös felé.

– Két húgod is van, Pierce – csattantam fel, és mérgesen néztem a vörös képű rohadékra. – Hogyan éreznéd magad, ha ez Marybethszel vagy Cadence-szel történne? Jólesne, ha a srácok így beszélnének róla?

– Nem – vörösödött el Pierce még jobban. – Elnézést, kapi – dünnyögte. – Tőlem egy szót sem fogsz hallani.

– Jól van – feleltem, majd bólintottam, és a csapat felé fordultam. – Nem hozzátok fel azt sem, hogy mi történt a ruhájával, nem meséltek róla sem az ágymelegítőtöknek, sem a haveroknak. Vége. Kitörlitek az emlékeitek közül. Kurvára meg sem történt… És ha már itt tartunk, ne szóljatok hozzá! – tettem hozzá, ha már így belelendültem. Ezt az utasítást már teljes mértékben az önzés diktálta, amibe inkább bele sem gondoltam. – Eszetekbe se jusson az a lány! Sőt, egyáltalán rá se nézzetek!

Az igazsághoz tartozik, hogy a csapat idősebb játékosai csak bólintottak, aztán folytatták, amit a kifakadásom előtt csináltak, tudtomra adva, hogy teljesen irracionális a viselkedésem.

De akkor jött az a kibaszott Ronan McGarry és a lepcses szája.

Nem csíptem ezt a srácot – hogy őszinte legyek, ki nem állhattam.

Nagyszájú harmadéves volt, aki peckesen járkált fel-alá a suliban, és úgy viselkedett, mint a kiskakas a szemétdombon.

Pökhendisége idén egyenesen idegesítő mértéket öltött, amikor a suliban bevették a szeniorcsapatba, miután Bobby Reilly szezonját idő előtt rövidre zárta egy térdszalagszakadás.

McGarry legjobb esetben is csak középszerű rögbijátékosnak számított, ebben a szezonban a suli nyitójaként játszott, akit baromi nehéz volt fogni a pályán.

Eleve csak azért került be a csapatba, mert az anyja az edző testvére volt. Az biztos, hogy nem a tehetsége miatt.

Kifejezetten örültem, hogy minden adandó alkalommal kíméletlenül leszereltem.

– Miért? – kérdezte gúnyosan az öltöző túlsó végének biztonságából. – Csak nem magadnak akarod? – A szőke kis köcsög, felbátorodva a nyomi csatlósai biztatásától, folytatta: – Most már a tiéd, vagy mi, Kavanagh?

– Hát az biztos, hogy nem a tiéd, faszfej – vágtam vissza habozás nélkül. – Nem mintha az a kijelentésem rád is vonatkozna. – Tettetett rosszallással, nagyot szippantva lassan tetőtől talpig végigmértem, majd hozzátettem: – Aha, nekem te nem vagy ellenfél.

A srácok többsége erre felröhögött, persze McGarry kárára.

– Baszd meg – morogta.

– Jaj – úgy tettem, mint akit szíven ütöttek a szavai, majd rávigyorogtam. – Ez nagyon fájt.

– Egy évfolyamra jár velem – vetette oda.

– Gratula – tapsoltam. Egy cseppet sem tetszett ez az új információ, de jó adag szarkazmus mögé rejtettem az ingerültségemet. – Érmet vagy kupát szeretnél érte?

Visszafordulva a csapat felé, megjegyeztem:

– A kiscsaj fiatal, srácok, túl fiatal bármelyikőtök számára. Szóval kurvára szálljatok le róla!

– Számomra nem – vetette oda az a kis pöcs. – Velem egyidős.

– Nem. Nálad nem az életkor számít – közöltem vele kimérten. – Neked ő túl jó.

Újabb nevetés McGarry kontójára.

– Mindenki úgy viselkedik veled, mintha isten lennél ebben a suliban – mordult fel –, de ami engem illet, a kiscsaj szabad préda. – Kidüllesztette a mellkasát, mint valami génhibás gorilla, és gúnyosan elvigyorodott. – Ha kell nekem, megszerzem.

– Szabad préda? – nevettem fel. – Ha kell neked, megszerzed? Jesszusom, öcsi, melyik világban élsz te?

Ronan elvörösödött.

– A való világban – vetette oda. – Ott, ahol az embereknek meg kell dolgozniuk azért, amijük van, és nem hullik minden az ölükbe, csak mert az akadémián vannak.

– Átgondoltad ezt? – vontam fel az egyik szemöldökömet, és oldalra döntöttem a fejem, hogy alaposan szemügyre vegyem ezt a barmot. – Ezek szerint nem, ha azzal áltatod magad, hogy nekem minden az ölembe hullott az életben… főleg, amikor úgy beszélsz a lányokról, hogy szabad prédák. – A fejemet csóválva tettem hozzá: – Lányok, McGarry, nem pedig Pokémon-kártyák.

– Szent ég, ennyire nagyra tartod magad? – csattant fel, és az álla megfeszült. – Kurvára el vagy telve magadtól! Pedig nincs mire.

Mostanra végképp meguntam a pofázását, megráztam a fejem, és azt mondtam:

– Lépj olajra, öcsi! Ma nem játszom veled ezt a játékot.

– Miért nem teszel nekünk te szívességet, és lépsz te olajra, Johnny? Bárcsak elhúznál a picsába az ifikhez, és eltűnnél innen – üvöltötte rákvörös képpel. – Ezért vagy az akadémián, nem igaz? – kérdezte magából kikelve. – Hogy javítsák az erőnlétedet? Hogy feljebb lépj a ranglétrán, és leszerződj? – Fújtatva tette hozzá: – Akkor kurvára lépj le! Hagyd itt a Tomment! Menj vissza Dublinba! Fogd a hülye szerződéseidet, és húzz a picsába!

– A műveltség nagyon fontos az életben, Ronan. – Elvigyorodtam, élvezve irántam érzett gyűlöletét. – Az akadémia pont erre tanít meg.

– Fogadok, hogy az ír fejeseknek nem is kellesz – vágott vissza dühösen. – Ez az egész duma arról, hogy nyáron csatlakozol az U20-asokhoz, egy ordas kamu, amit te magad találtál ki.

– Öcsi, jobb, ha most eltűnsz… – szólt közbe Hughie Biggs, a tízes számú játékosunk, egyben jó barátom sóhajtva. – Hülyeségeket beszélsz.

– Én? – háborgott Ronan, és villámló szemmel nézett az öltöző túlsó végében ácsorgó Hughie-ra. – Ez a seggfej járkál úgy a városban, mintha az övé lenne. Különleges bánásmódot kap a tanároktól, és parancsolgat nektek. És ti csak tűritek!

– Te pedig bűzlesz az irigységtől! – vetette oda Hughie lazán. – Fogd vissza magad, kisfiú! – tette hozzá, végigsimítva szőke haján, és odaállt Gibs és mellém. – Totál idiótát csinálsz magadból.

– Ne nevezz kisfiúnak! – üvöltötte Ronan magából kikelve, és megindult felénk. – Kurvára nem vagyok gyerek!

Sem Gibsie, sem Hughie, sem én nem mozdultunk egy centit sem, mindhárman roppant jól szórakoztunk a hisztijén.

Ronan szeptember óta csakis gondot okozott a csapatnak; szembeszegült az utasításokkal, figyelmen kívül hagyta a rangsort, hülye kunsztokat művelt a pályán, és mindez kis híján több meccsünkbe került.

Nem ez a kirohanása volt az első.

Ez csak egy a hisztik hosszú listáján.

Röhejesen viselkedett, és meg kellett fékezni.

Ha a nagybátyja erre nem hajlandó, akkor majd én.

– Johnny a kapitányod – szólt oda Patrick Feely legnagyobb meglepetésemre, és a csapat több tagjával együtt odajött, és elém állt, megakadályozva McGarry szánalmas erőfitogtatási próbálkozását, és kifejezve támogatásukat irántam. – Egy kis tiszteletet, McGarry.

Hát, a francba.

Hirtelen szörnyen éreztem magam.

Feelyre néztem, a tekintetem tele volt bűntudattal a korábbi kakaskodásomért a pályán.

A pillantása biztosított arról, hogy ő ezt már el is felejtette.

Ettől függetlenül még mindig bántott a dolog.

McGarrynek egyvalamiben igaza volt: a városban különleges bánásmódban volt részem.

Keményen dolgoztam a pályán, és cserébe mesés jutalmat kaptam.

Ki is használom majd, és a hétvégén veszek Feelynek egy pintet a Biddiesben – sőt, Gibsnek és Hughie-nak is.

– Szaladj haza az anyukádhoz, Ronan! – mordult rá Gibsie, és tolni kezdte az öltöző ajtaja felé. – Talán odaadja neked a legót játszani. – Egyik kezével kitárta az ajtót, a másikkal pedig kilökte rajta Ronant. – Még nem értél meg arra, hogy a nagyfiúkkal játssz.

– Fogadok, hogy Shannon nem ezt mondja majd – vicsorgott Ronan, és visszatolakodott az öltözőbe. – Vagy mondjam azt, hogy nem lesz rá képes – vigyorgott sötéten a szemembe nézve –, amikor lenyomom a torkán a farkamat.

– Ha továbbra is így beszélsz róla – sziszegtem, és ökölbe szorult a kezem –, az kiváló ürügy lesz arra, hogy letépjem a kibaszott fejedet!

– Délelőtt mögötte ültem franciaórán, tudod – jegyezte meg gúnyosan, és már szélesen vigyorgott. – Ha tudom, mit rejteget a szoknyája alatt, akkor barátságosabb lettem volna – mondta, majd kacsintva hozzátette: – De holnap is van nap.

– És srácok, íme, így írjátok alá a saját halálos ítéleteket
– dörmögte Hughie, és megadóan emelte égnek a kezét. – Te hülye barom.

Senki sem próbált megállítani, amikor megindultam Ronan felé.

Senki nem mert.

Ez a barom a mai napra kimaxolta nálam a faszságkvótát, és ezt pontosan tudta.

– Na ide hallgass, kis köcsög – morogtam. Elkaptam a nyakát, és úgy vonszoltam vissza az öltözőbe. Szabad kezemmel pedig becsuktam az ajtót, hogy ne legyenek tanúk. – Most pedig nagyon figyelj, mert csak egyszer fogom elmondani.

Nekicsaptam Ronant a betonfalnak, odaálltam elé, és jó tíz centivel fölé magasodtam.

– Tudom, hogy nem bírod a pofám. Értem én. De te sem vagy épp a kedvencem. – Megszorítottam a nyakát, épp csak annyira, hogy nehezen kapjon levegőt, de ne akadályozzam meg a légzést, nehogy kinyírjam véletlenül. Csak nyomatékot akartam adni a mondandómnak, nem pedig bűncselekményt elkövetni. – Nem kell, hogy kedvelj, de a kapitányodként tisztelni fogod a tekintélyemet a pályán.

A maga közel száznyolcvan centijével és majdnem tizenhat évével Ronan semmiképp sem számított kicsinek, de én tizenhét évesen, a százkilencven centimmel valóságos monstrum voltam.

A pályán kívül ritkán használtam ki az alkatomat arra, hogy másokat megfélemlítsek, de ma kivételt tettem.

Halálosan untam már ezt a gyereket és a nagy pofáját. Nem tisztelt senkit, és jó, én talán el tudtam viselni ezt a szarakodó természetét és felém irányuló agresszivitását.

De Shannon tuti nem.

Nem tetszett, nem tudtam elviselni, és nem is akartam tűrni, hogy így beszéljen róla.

Az új lány űzött tekintetében tükröződő kiszolgáltatottság hajtott előre, ezért veszítettem el olyan könnyen a türelmemet.

– Amikor valamit mondok a csapatomnak… – tettem hozzá már vicsorogva, mert a Shannon kék szemében ülő sebezhetőség emléke elhomályosította az ítélőképességemet. – Amikor kurvára figyelmeztetlek, hogy hagyd azt a csóri lányt békén, akkor elvárom, hogy szót fogadj. Elvárom, hogy engedelmeskedj. Viszont nem várom, hogy visszapofázz és ellenkezz. – Ronan torkából nyöszörgés tört fel, ezért lazítottam a szorításon, de nem vettem el
a kezemet. – Tisztáztuk?

– Kapd be! – hörögte köpködve és zihálva. – Nekem te nem parancsolhatsz! – krákogta fuldokolva. – Nem vagy az apám!

A kis szarházi.

Eltökélte, hogy szembeszegül velem akkor is, ha nem nyerhet.

– De bizony az apád vagyok a pályán, te pöcs – mosolyogtam rá baljósan, és megszorítottam a nyakát, hogy elvágjam a levegő útját. – Csak nem látod, mert beképzelt, önimádó kis barom vagy. – Még jobban megszorítottam. – De a többiek látják – intettem hátra, a csapat felé. Mind félreálltak, és nem avatkoztak közbe. – Egytől egyig mind látják. És felfogták. Mind tudják, hogy az enyém vagy – tettem hozzá higgadtan. – Hergelj csak, öcsi, és nem fog érdekelni, kinek a rokona vagy, röpülsz a csapatból. De ha a lány közelébe mész, még az isten sem tud megmenteni tőlem.

Úgy döntöttem, eléggé ráijesztettem a srácra, hogy felfogja, mit mondok, ezért elengedtem a nyakát, és hátraléptem.

– Most pedig… – fontam karba a kezemet, és dühösen néztem le Ronanra – végre felfogtad?

– Aha – krákogta Ronan még mindig dühös tekintettel.

Nem érdekelt.

Felőlem meresztgetheti a szemét.

Akár teledöfködheti tűkkel a vudubaba hasonmásomat, és utálhat élete végéig, az sem érdekelt.

Csak azt akartam, hogy meghunyászkodjon.

– Felfogtam – morogta.

– Jó fiú. – Megpaskoltam az arcát, és gúnyosan elmosolyodtam. – Most pedig húzz a picsába!

Ronan továbbra is szitkokat mormolt, de mivel csak az orra alatt, hátat fordítottam neki, és egyenesen az immár üres tusoló felé vettem az irányt, és úgy döntöttem, hogy forró vízzel űzöm ki a testemből a gyilkos indulatokat.

– Johnny, válthatnánk pár szót? – kérdezte Cormac Ryan, a tizenegyes számú szélsőnk, utánam jőve a tusolóba.

Ingerülten pördültem felé, és ujjaim lecsúsztak a rövidnadrágom derekáról.

– Nem várhat? – kérdeztem bosszúsan, összeszorított állkapoccsal, miközben a tekintetem végigvándorolt rajta.

Fellángolt bennem a harag, amikor megláttam, és pontosan tudtam, hogy miről akar velem beszélni – vagy mondhatnám úgy is, kiről akar velem beszélni.

Belláról.

Hónapokkal ezelőtt kellett volna odajönnie hozzám.

Jelen pillanatban, ebben a hangulatomban szinte nulla volt az esélye, hogy beszélgessünk.

Cormac ezek szerint maga is rájött erre, mert csak bólintott, és inkább kihátrált.

– Jó, hagyjuk – felelte nagyot nyelve immár az ajtón túlról. – Majd máskor megkereslek.

– Jó – közöltem kimérten, és megvártam, hogy eltűnjön. – Keress meg…

Megráztam a fejem, levetkőztem, és beléptem a fülkébe.

Eltekertem a krómcsapot, beálltam a jéghideg vízsugár alá, és vártam, hogy felmelegedjen.

A csempézett falra nyomtam a tenyeremet, lehajtottam
a fejemet, és ingerülten kifújtam a levegőt.

Kell a francnak egy újabb balhé.

Mindennél fontosabb volt, hogy ebben a szezonban kerüljem a bajt, még ebben a vacak iskolai ligában is.

Rossz reklám lenne, ha kiverném a szart a saját csapattársamból.

Pedig viszketett a tenyerem, hogy lekeverjek neki pár jókora pofont.

A srácok már mind elmentek a következő órájukra, mire befejeztem a tusolást. Magamra maradtam az öltözőben.

Eszemben sem volt visszarohanni az órára, az időt inkább arra használtam, hogy befaljam az ebédemet és az előre elkészített fehérjeturmixomat.

Csak az evés végeztével vettem észre a jéggel teli kék tasakot a sporttáskám tetején és rajta a kis cetlit, amelyen a következő állt: „Jegeld a golyódat, kapi!”

Kibaszott Gibsie.

A fejemet csóválva roskadtam le a padra, és felkaptam
a borogatást.

Egy használt pólót tekertem köré, kioldottam a törülközőmet, és pontosan azt tettem, amit az üzenet előírt.

Amint végeztem a golyóm jegelésével, ráérősen felmértem pár régi sérülésemet. A legaggasztóbb az ágyékom belső oldalán lévő ocsmány heg volt.

A bőröm lángolt, viszketett, be volt dagadva, és piszok undorítóan nézett ki.

Az én helyzetemben gyakran megesett, hogy sérülten játszik az ember, de miután tizennyolc hónapon át szenvedtem a krónikus ágyéksérülés miatt, bedobtam a törülközőt, és rábólintottam a decemberi műtétre.

Négy napon át feküdtem a hátamon a kórházban, kínok között vergődve, mert elkaptam egy fertőzést. Ez önmagában is rosszul érintett, de a műtét utáni rehabilitáció utóbbi három hete színtiszta kínzással ért fel.

A háziorvosom szerint a testem szépen gyógyult, és visszaengedett játszani – főleg azért, mert szemrebbenés nélkül kamuztam neki –, de a combomon és ott középen még mindig zúzódások sora és durva elszíneződés látszott.

Ráadásul kurvára fájt odalent.

A farkam, a golyóm, az ágyékom, a combom.

Minden részem sajgott.

Állandóan.

Nem tudtam eldönteni, hogy a golyóm a sérüléstől fáj-e, vagy inkább a kielégületlenségtől.

A szüleimen és az edzőimen kívül csak Gibsie tudott a műtétemről részletekbe menően – innen a jeges borogatás.

Gibs azóta a legjobb barátom, hogy a szüleimmel ideköltöztünk Corkba. Még akkor is, ha egy óriásra nőtt szőke idióta, aki előszeretettel kefélt iskolai adminisztrációs munkatársakkal, és az őrületbe tudott kergetni a pofátlanságával, tudtam, hogy megbízhatok benne.

Csakis azért mondtam el neki, mert tudtam, hogy ha kell, tud titkot tartani.

Rendszerint az ilyesmit megtartottam magamnak.

Veszélyes húzás volt kiteregetnem a sérülésem részleteit, és biztos módja annak, hogy ezt az információt az ellenfél csapata kihasználja.

Különben is, ciki volt.

Alapvetően magabiztos embernek tartottam magamat, de az, hogy leszázalékolt farokkal járkáltam – és sehol sem látszott az alagút vége –, rendesen megtépázta az önbizalmamat.

Az utóbbi egy hónapban annyian nézegették és piszkálták a mogyorómat – ráadásul nem is jó értelemben –, hogy már nem is számoltam.

A műtét után gond nélkül felállt ugyan, de az erekcióval járó rémes, égető fájdalommal meggyűlt a bajom.

Erre a konkrét ismeretre egy szombati pornómaraton révén tettem szert, amely után be kellett mennem a sürgősségire. Kijózanító lecke volt.

December huszonhatodikán este történt, tíz nappal a műtét után. Egész nap önsajnálatban dagonyáztam, számtalan sms-t kaptam a srácoktól, hogy nem megyek-e velük a pubba, így amikor aznap este lefeküdtem, elindítottam egy pornófilmet, hogy felvidítsam magam.

Abban a pillanatban, hogy a színésznő melle előkerült, a farkam vigyázzba állt.

Enyhe kellemetlenséget éreztem, amit eltompított a boldog felismerés, hogy még mindig működik a farkam. Simogatni kezdtem magam, óvatosan kikerülve a varratokat az ágyékomon.

Két perc maszturbálás után rájöttem, mekkora hibát követtem el.

A probléma akkor merült fel, amikor már közel voltam ahhoz, hogy elélvezzek.

A golyóim megfeszültek, mint mindig, amikor a makkba áramlott a vér, de a combizmaim és az ágyékom görcsösen rángatózni kezdett – csakhogy nem jó értelemben.

Éles fájdalom hasított belém, végigcikázott a testemen, de olyan erővel, hogy felüvöltöttem, és sugárban összehánytam az ágyamat.

Ilyen fájdalmat még soha a büdös életben nem éreztem.

Egyedül úgy írhatnám le, olyan volt, mintha újra meg újra tökön rúgtak volna, miközben valaki tűzforró piszkavasat szúrt volna fel a farkamba.

Sajnos a műmellű nő látványa, ahogy épp megdugták a képernyőn, és a kurvára szexi hangja, ahogy azt kiáltozta, „bassz még erősebben” gyakorlatilag lehetetlenné tette, hogy lelohadjon a farkam.

A földre vetettem magam, négykézláb odakúsztam a televízióhoz, hogy öklömmel beverjem a képernyőt.

Anya pont ebben a pillanatban rontott be a szobámba.

Végül segítenie kellett felöltözni, persze dühöngött meg minden, aztán berohant velem a kórházba, ahol a doki lehordott a sárga földig, hogy minek piszkálom magamat.

Nem kamuzom, a doktornő pontosan ezeket a szavakat használta, aztán belekezdett egy kínosan részletes prédikációba arról, milyen veszélyeket rejt, ha a műtét után ilyen rövid idővel maszturbálok, majd azt is kifejtette, milyen következményei lehetnek ennek a péniszemre nézve – miközben az anyám végig ott ült mellettem.

Hét óra, egy kör vérvétel, egy adag morfiuminjekció és egy alapos herevizsgálat után hazaküldtek. Felírtak egy újabb antibiotikumkúrát, és szigorú utasításokat kaptam, hogy hagyjam békén a péniszemet.

Ez két hete volt, és azóta sem nyúltam a farkamhoz.

Hatalmas megrázkódtatás ért.

Selejtes lettem.

Pontosan tudtam, hogy hálásnak kell lennem, amiért nem ért hosszú távú idegsérülés odalent, és majd hálás is leszek, amint mindenem meggyógyult és újra működött, de egyelőre csak egy dühös majdnem tizennyolc éves srác voltam, akinek tönkrement a farka, és leeresztett az egója.

Az a rohadék Ronan McGarry azt hitte, nekem mindent tálcán kínál az élet.

Ha tudta volna, napi szinten mennyi áldozatot hozok, és mennyire meghajtom a testem, kétlem, hogy ugyanígy érezne.

De persze lehet, hogy mégis.

Annyira utált, hogy talán semmi sem ingathatná meg
a Johnny-ellenes hadjáratát.

Nem mintha különösebben meghatott volna.

Alig két évem van hátra ebben a suliban, és valószínűleg még egy évem az akadémián.

Utána elhúzok Ballylagginból, és örökre elfelejthetem azt a nyomorult Ronan McGarryt.

Kinyújtottam a lábam, és óvatosan bekentem a lenti területet a felírt gyulladáscsökkentő géllel, és az ajkamba haraptam, hogy ne üvöltsek fel fájdalmamban.

Összeszorítottam a szemem, kényszerítettem a kezem, hogy érjen a combomhoz, és végezze el a gyakorlatot, amelyet a gyógytornászom utasítására minden edzés után meg kellett csinálnom.

Amint ezzel végeztem, és megbizonyosodtam róla, hogy nem fogok elájulni a fájdalomtól, lelkiismeretesen átmozgattam a vállam, a könyököm, a bokám, sorra véve minden régi sajgást és sérülést, ahogy tanultam.

Talán hihetetlen, de a testem remek kondícióban volt.

Az elmúlt tizenegy év rögbimeccsei során elszenvedett sérüléseim, köztük egy perforált vakbél és milliónyi csonttörés, elenyészők voltak azokhoz képest, amelyeket az akadémián lévő srácok némelyike szenvedett el.

Ez rám nézve kedvező hír volt, tekintve, hogy egy jövedelmező szerződés várt rám, és profi rögbipályafutás küszöbén álltam.

Ahhoz, hogy ezt elérjem, az életem minden területén a lehető legtökéletesebbnek kellett lennem.

Vagyis jól kellett teljesítenem a pályán, meg kellett őriznem az optimális egészséget testileg és mentálisan egyaránt, és kerülnöm kellett a bajt – köztük a nemi bajt is.

A védekezésről lehetetlen volt megfeledkezni, mivel az akadémia a nyakunkban lihegett. Rendszeresen kioktattak minket arról, hogy ez a pályafutásunk sorsfordító időszaka, és semmilyen körülmények között nem szabad hagynunk, hogy egy lány megzavarja a fejünket, vagy egy terhességgel lépre csaljon.

Na persze.

Inkább levágnám az alig működő farkamat, mint hagyjam, hogy így kicsesszenek velem.

Az óvszer és a fogamzásgátlás megkerülhetetlen szükségszerűség volt.

Mindig volt nálam gumi, mindig felhúztam, és ha a lány, akivel épp együtt voltam, nem szedett tablettát vagy nem volt fogamzásgátló implantátuma, vagy ha nem bíztam az őszinteségében, mindig kihúztam.

Nincs kockázat.

Nincs kivétel.

Nem mintha most számítana, gondoltam, és csak néztem véraláfutásos herezacsimat.

Leszámítva azt az apróságot, hogy nem akartam apa lenni, sem betegségeket összeszedni, muszáj volt jó jegyeket kapnom.

A megfigyelők és a szóba jöhető klubok számára minden a megítélésről szólt, és nekik az kellett, amit tökéletesnek véltek.