részlet

jelenkor

© 2022 Péter Ágnes
© 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Tillai Tamás
Borítókép © fotograzia/Getty Images

ISBN 978 963 518 175 9

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Szenderák Bence
A szöveget gondozta Nyilas Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

„A rabszolga-szabadítók sohasem a rabszolgák közül kerültek ki, és minden elnyomott ember állapotára felülről esett a tudatossá tevő világosság. És sokan vannak ma nagyszellemű nők, akik azt mondják, hogy szívükben nem feministák. Nagyon értem őket, és méltánylom érzésüket, de azt mondom: ha szívük szerint nem azok is, agyuk szerint feministáknak kell lenniök.”

Balázs Béla: A feminista probléma

(Nyugat 1913. 5.)

„Régóta úgy tartom, hogy a függetlenség az élet nagy áldása, minden erény alapja. Igényeim megszorításával mindig biztosítani fogom függetlenségemet, még akkor is, ha egy kopár pusztában kell élnem”1 – írta Mary Wollstonecraft 1792-ben. Ez a kijelentés volt a vezérmotívum, amelyet végig szem előtt tartottam, míg összegyűjtöttem az anyagot és megfogalmaztam a kettős élettörténetet, amelyet e könyvben talál az olvasó.

Ez a függetlenség Wollstonecraft szóhasználatában a Férfivel (apa, fivér, férj, szerető) való kapcsolattól független identitás kialakítását jelentette. Amikor halála után jó százhetven évvel, a múlt század 70-es, 80-as éveiben a feminista irodalomtörténeti kutatás elkezdte feltárni Mary Wollstonecraft örökségét, a teljes körű női emancipáció hívei azt gondolták, közel van a posztfeminista utópia, amelyben leomlanak a patriarchális értékeket hangsúlyozó társadalmi és családon belüli munkamegosztás, a biológiai, illetve intellektuális késztetéseik konfliktusa és a szexuális normákra vonatkozó polgári és egyházi megkötések korlátai, melyek a nőket másodrendű polgárokként tartják fogva.

A korlátok nagy része ma is áll. A politikai döntéshozatali szervekben a nők jelenléte minden szinten elhanyagolható. Nemzetközi mozgalomnak kellett elindulnia csak azért is, hogy a hatalmi helyzetben levő férfiak egyetlen kiszolgáltatott nőt se kezelhessenek büntetlenül szexuális vonzalmuk tárgyaként. A dolgozó nőnek a ma is dominánsnak tekinthető családi munkamegosztásban még mindig sokkal nagyobb terhet kell vállalnia, mint a férfinek, ami hátrányos helyzetét újratermeli, pályáján való előrehaladását megfékezi. A közgondolkodás radikális megújulására van szükség ahhoz, hogy a társadalom automatikusan ugyanúgy segítse a nőket – a hagyományos családban vagy szeretetre és tiszteletre épülő, s nem törvény által szabályozott kapcsolatban élő vagy gyermekét egyedül nevelő anyákat egyaránt –, mint a férfiakat, hogy tehetségüket kibontakoztassák, s teljesítményükért nemi identitásuktól függetlenül nyerjenek elismerést és tiszteletet.

Nem véletlen, hogy függetlenség iránti igényét egy nő Angliában éppen a 18. század végén fogalmazta meg ilyen élesen. Az értelmiségi, alkotói női szerep a polgárosodás folyamatának eredményeként ekkortájt kezdett itt elérhetővé válni.

A nők elsősorban a kritika által fenntartásokkal fogadott szépirodalmi művekben, szentimentális regényekben fogalmazták meg saját és nemük tapasztalatait. Magyarországon ugyanez a szerep majdnem száz évvel később, a 19. század utolsó harmadában tűnt fel igazán, s itt is főleg az irodalom volt az a médium, amely szűk kapun át, de számottevő mennyiségben engedett nőket a nyilvánosság elé.2

A befolyásos kritikai orgánumok itt is, ott is vagy erős fenntartásokkal, vagy egyértelmű elutasítással fogadták a nőíró jelentkezését. A nők bátorságát, amivel előléptek a konyhák és a gyerekszobák zárt terének biztonságából, erkölcsi érvekkel igyekeztek aláásni. Így érvelt a 19. század közepén Gyulai Pál a nőírók megjelenése ellen.

Ha a nő ösztöneit követi, melyet hagyomány fejt ki, jó példa erősít meg, vallás szentel föl; ha érzéseire hajt, melyekhez nem mesterséges reflexiók által jutott; ha értelmét a természetével, hivatásával, jövőjével összhangzó téren míveli: saját körében élesebben lát, […] mint a férfiú. […] E nő logikája egészen más, mint a férfiúé. Nem az abstractio, csak látszólag az inductio; tulajdonkép az eszmetársítás s fejtegetésének irányát nem az okok határozzák meg, mint inkább az érzés és a phantasia. […] Innen aphoristikus gondolkodásmódja, szempontjainak változékonysága, erőszakos, noha bájos szökellései, meglepő combinátiói, finom észrevételei, kimeríthetetlen elméssége, vonzó melancholiája, de egyszersmind képtelensége a bölcsészetre, politikára s a nagy történeti tények felfogására. Érzékeny és szenvedélyes szíve, melyet a feldúlt ösztönök, a megvesztegetett érzések romjain nem korlátolhatnak elvek, fáj, vágy és árjong; elébb-utóbb bizonyos lágy humanismus, határozatlan és hamis jóindulat, világboldogító ábránd felé hajlik, mely okvetlen erkölcstelenségre vezet legalább érzületben.3

Vagyis a nő ösztönlény, érzelmileg determinált, s az is kell hogy maradjon, mert ha túllép „saját körén”, a családi otthon világán, erkölcsi normaérzékét „okvetlen” elveszíti.

Az absztrakciót, az egész átlátására való képességet a hagyomány férfitulajdonságnak tekintette, amelyet nő nem tudhat elsajátítani, így nem képes a részletmegfigyeléseiből – „finom észrevételeiből” – kiegyensúlyozott struktúrát, általános jelentést megfogalmazó műalkotást létrehozni: „nők még sohasem törtek új pályát sem irodalomban, sem művészetben, egyetlen nagy eszmével sem vitték előbb a tudományt s nem is fogják soha.”4

Ezek az érvek hangzottak el Angliában is: a ráció, az analitikus logika, illetve az érzelmek és ösztönök „nemesítése” az egész felvilágosult Európában megtörtént. Wollstonecraft, majd lánya, Mary Shelley legérdekesebb kísérletei éppen arra irányultak, hogy megpróbálják genderszempontból semlegessé tenni a racionális gondolkodást: „a világos tagolás, az egyenletes kifejtés, a gondos aláépítés és betetőzés”5 eredményezte absztrakt struktúrákat megszerkesztő logikát és a konkréttal, az egyedivel való érzelmi azonosulást, a részletek megragadására törő figyelmet. Vagyis hogy feloldják a hagyományosan maszkulinnak, illetve femininnek tartott gondolkodás kettősségét. Az előítéletek azonban makacsul tartották magukat. Nemcsak némelyik kortárs kritikus, például Walter Scott gondolta, hogy a szerző nevének feltüntetése nélkül megjelent Frankenstein Percy Bysshe Shelley műve, de még 2007-ben is jelent meg olyan elemzés a regényről, John Lauritsen The Man Who Wrote Frankenstein (A férfi, aki a Frankensteint írta) című könyve, amelynek fő tézise szerint egy regényt, amelynek nyelvezete időnként az angol prózaírás legmagasabb szintjére emelkedik, nem írhatott egy iskolázatlan kamasz lány, csakis a férje, Percy Bysshe Shelley, és a javításokat, melyek a második, illetve harmadik kiadásban módosították az alapszöveget, Mary apjának, a társadalomfilozófus és regényíró William Godwinnak köszönhetjük.

A nőírók társadalmi megítélése a polgárosodás függvényének tekinthető. Érdekes összevetni helyzetüket a 18. század végi felvilágosult Angliában a Joseph Johnson radikális lapszerkesztő és könyvkritikus körül kialakult markáns csoportosulásban – amely mintegy szellemi háttere volt Wollstonecraftnak és Mary Shelley-nek, s ahonnan az angol romantika legnagyobb alkotói indultak – és a jó száz évvel későbbi Nyugat szerzői körében Magyarországon, ahol éppen csak elindult a polgári fejlődés. Két feltűnő jellegzetességet állapított meg Borgos Anna és Szilágyi Judit a Nyugat női munkatársainak sorsát összegezve. Egyrészt a Nyugatban való megszólalásukért folytatott harcukban a női szerzők mögött baráti vagy erotikus érdekeltségével támogatóként minden esetben jelen volt egy férfi.6 Angliában, bár egy évszázaddal korábban, az előrehaladottabb polgári körülmények között a piac sokkal inkább meghatározta a megjelenés esélyeit, mint a nőíró erotikus kisugárzásának hatásfoka. Másrészt viszont a mainstream kritika és a hatalmi elit Angliában is szigorúan büntette a tabuk megsértését, a határátlépéseket. A jelen könyvben tárgyalt két kora feminista írónő története is mutatni fogja, milyen súlyos árat kellett fizetniük a függetlenségért – ahogy a Nyugat nőíróinak nagy hányadára tragikus sors várt,7 Wollstonecraft és Mary Shelley életútja is összefoglalható veszteségek és tragédiák sorozataként.

Azonban a két úttörő angol írónő helyzete egy fontos vonatkozásban kedvezőbb volt, mint későbbi magyar sorstársaiké. Kádár Judit megállapítása szerint:

A női szerepeket meghatározó előírásokat a tizenkilencedik század végén, huszadik század elején Magyarországon a nők számára főként az egyházak, a többségében egyházi fenntartású iskolarendszer és a többségében férfiak által írt irodalom közvetítette. Az arisztokrácia, a földbirtokos nemesség és a bevett egyházak csoportjaiból álló uralkodó osztály a nőkre vonatkozó szabályrendszerrel a feudalizmusból származó patriarchális hatalmi struktúra érvényesítésére törekedett. A domináns kultúra a nőknek kizárólag anya- és feleségszerepet szánt.8

Ez – persze – a 18. századi Angliáról is elmondható. Az iskolák és egyetemek az államegyház kezelésében voltak, a nők jogi helyzete pedig a 19. század végéig szinte feudálisnak mondható. A házasság jogi szabályozása például a középkori jobbágyság intézményéhez hasonlítható. Házasságkötés után a nő a férfi tulajdonába került, aki szabadon rendelkezett a nő teste, tulajdona és eljövendő gyermekei fölött.9 Angliában azonban a 18. század során megjelentek az egyre artikuláltabbá váló ún. disszenterek vagy nonkonformisták saját oktatási intézményei és akadémiái; azoké a nem anglikán protestánsoké, akik elutasították az államegyház teológiáját, kritikusan vélekedtek az állami berendezkedés politikájáról, és akik az ipari forradalom, a reform- és az abolicionista mozgalom, valamint a vallási toleranciáért folyó küzdelem legfontosabb előmozdítói voltak. Ebben az ellenkultúrában az Isten előtti egyenlőség a női hívekre is kiterjedt, így köreikben a társadalmi nemek egyenlőségének elve a gondolkodás és a gyakorlati élet része lett. Az angliai disszenter és a következő századbeli félfeudális magyar kultúra közötti különbséget jelzi az a látszólag apró mozzanat is, hogy több megemlékezés szerint a Nyugat-vacsorákon a női munkatársaknak és a feleségeknek külön asztalnál terítettek:10 azokon a baráti vacsorákon, amelyeket Joseph Johnson adott munkatársainak az 1790-es években Londonban, elképzelhetetlen, hogy ilyen megkülönböztetés előfordulhatott volna.

Mary Wollstonecraft és Mary Wollstonecraft Shelley ennek az ellenkultúrának a szellemében nevelkedett s vált újító társadalomfilozófussá, illetve íróvá. Ugyanakkor ez a kör sem biztosított védelmet a hagyományos nemi szerepeket és viselkedési normákat előíró uralkodó elit büntető elutasításával szemben. A fiatalon nyíltan vállalt és megélt függetlenség- és szabadságvágyuk miatt az ún. jobb társaság kiközösítette őket, a kritika pedig szigorú morális ítélkezéssel egybekapcsolt fenntartásokat fogalmazott meg az alapértékeket megkérdőjelező műveikkel szemben. Szinte felfoghatatlan, honnan volt erejük írásaikban az utolsó leírt szóig megalkuvás nélkül folytatni a kísérleteket, melyeken keresztül megpróbálták megújítani a férfiirodalom műfajait, hogy ábrázolni tudják a társadalmi normákkal megalkuvó vagy az azokkal összeütközésbe került lányok, asszonyok tragikus sorsát.

Egy családdal rendelkező alkotó nő pályája során mindvégig feloldhatatlan feszültséget tart fenn a biológiailag és társadalmilag előírt szerep, valamint a művészi hivatás közötti ellentét. Borgos Anna kutatásai szerint „a Nyugat női számára az írónő szerepe nem áll konfliktusban az anyáéval: ezek egymás mellett létező feladatok és szerepek, illetve az írói életforma gyakran felülírja az anyaságot. Török Sophie szerint – és ez tűnik jellemzőnek a többiekre is – inkább »a konyha közelsége és a gyerekszoba túlzott közelsége« jelenthet akadályt a szellemi teljesítményben, és nem az írói munka a családi »kötelezettségekben«”.11 Tehát a 20. század első felében a Nyugat nőírói igyekeztek a családi szerep elsőbbségét biztosítani, ha kellett, akár az alkotómunka korlátozásával.

Feminista programnyilatkozata és regényei azt mutatják, hogy Wollstonecraft elméletben nem látott átjárást a családjának élő és a hivatásának élő nő életmódja között. Angliában ő volt az első nő, aki anélkül hogy bármilyen értelemben is eladta volna magát, önálló értelmiségi életmódot folytatott, és írással kereste meg a függetlenség anyagi fedezetét. Irigylésre méltó magabiztossággal ment előre pályáján, önmagában mindig is teljesnek érezve magát. A nők társadalmi megítéléséből származó kisebbségi érzések teljesen hiányoztak belőle, sose habozott, hogy nyilvánosan, tételesen megfogalmazza nemének társadalmi helyzetére és a társadalmi berendezkedés egyéb igazságtalanságaira vonatkozó véleményét. Saját jövőképében a család egyáltalán nem szerepelt, de soha nem adta jelét, hogy az életében váratlanul megjelenő gyermek gondját összeegyeztethetetlennek érezte volna szellemi ambícióival. Pedig nem állt mögötte se befolyásos apa, se egy műveltséget, kreativitást díjazó polgári közeg vagy biztos anyagi háttér; élete végéig súlyos anyagi gondok gyötörték. Eredményeit, a kríziseket követően a továbblépéshez szükséges erőt csakis autonóm egyénisége és rendkívüli tehetsége magyarázza.

Ezzel szemben lánya, Mary Wollstonecraft Shelley anyja úttörő viselkedésmódjának mintáját nélkülözve, apja családon belüli domináns jelenlétének befolyása alatt nőtt fel. Ő gondolkodás nélkül elfogadta az élete során hozzá közel kerülő férfiak intellektuális fölényét. Naplóiban, levelezésében leginkább a nagy férfiszellemek iránti tiszteletét hangsúlyozza, még ha erkölcsi gyarlóságukkal nagyon is tisztában volt. Apját istenként imádta, tanulmányozta írói módszereit, és hűségesen kiszolgálta érzelmi igényeit. Teljes természetességgel teljesítette Percy Bysshe Shelley minden szeszélyét, s azt is magától értetődőnek tartotta, hogy egész Európa ott hever jó barátja, Byron lábai előtt. Leveleiben, naplóiban elragadtatással írt apja, Shelley és Byron munkáiról, saját alkotói gondjairól szinte soha nem beszélve. Percy halála után tizenhárom évvel így fogalmazta meg a férfi társ elvesztését követően fellépő identitásvesztését, amin sosem tudott túljutni: „Mindig is biztatásra volt szükségem, istápolásra és bátorításra. Magamra maradtam – a sors összetört. Egymagam semmi vagyok.”12 Fájdalommal, de azt is tudomásul vette, hogy feminista „nővérei” is elfordulnak tőle, mert soha nem állt ki, és tételesen soha nem nyilatkozott közügyekről. Szinte az elnémulásig meggyötörte azonban a körülötte élő férfiak közönye a gyermekeiért állandóan joggal aggódó s nemegyszer elvesztésük miatt mély depresszióba süllyedő anya sajátos élményvilága iránt. Shelley zokon vette, hogy gyermekeik halála után Mary elhidegült tőle; más nőkkel való, képzelet színezte érzelmi (s feltehetően szexuális) kapcsolataiban talált ihlető forrást verseihez. Shelley halála után Byron azt tanácsolta, hogy a megfelelő neveltetés érdekében adja át gyermekét az apósa által jóváhagyott gyámnak. Apja röstellte, hogy felvilágosult leánya képtelen elég gyorsan túltenni magát gyermekei elvesztésén. Vagyis talán azt mondhatjuk, a nők egyenlő jogaiért való harcának egy korábbi szakaszában Wollstonecraftnak és lányának nem a női, anyai identitás és a művész szinte gyötrelmes önkifejezési kényszere bizonyult összeegyeztethetetlennek. Életük személyiségpusztító alapkonfliktusa sokkal inkább a társadalmilag jóváhagyott férfiúi önzés volt, és a felelősségtudattól áthatott anya vágya az érzelmi stabilitásra.

E két merészen újító szellemű nő életéből és írásaiból az olvasható ki, hogy elsősorban a patriarchális társadalom hagyományos nemekkel szemben támasztott elvárásait kérdőjelezték meg, és éppen a gyermekvállalás felelőssége nehezítette meg, hogy egyértelműen állást foglaljanak a zárt patriarchális családmodell válságának kérdésében. Az 1980–90-es években a feminizmus ahistorikus szemléletű második hullámának képviselői súlyosan el is marasztalták őket a monogám patriarchális családi struktúrát képviselő hagyománnyal való megalkuvásukért. Az akkori feminista értékelés szerint Wollstonecraft A nők jogainak védelmében (A Vindication of the Rights of Woman) című vitairatának érvrendszere a nő mint anya „biológiai kötelességét” hangsúlyozza; s a fogalmak, melyeket használ, a „heteronormatív és androcentrikus” szemléletből nőnek ki, vagyis „megerősítik a nőknek a családi élettérbe való száműzetését”.13 Mary Shelley pedig ugyanennek a generációnak az ítélete szerint férje halálát követően fokozatosan eltávolodott ifjúsága radikális eszmevilágától, és kései írásaival már a viktoriánus értékrendet készítette elő, mely szerint a nő társadalmi rendeltetése, hogy angyalként őrködjék a férfi házának békéje felett.14

Műveiket – és életüket – történeti kontextusba helyezve, az elmúlt két-három évtized kutatásaira támaszkodva ma realisztikusabban látjuk, milyen hősies, magányos és előremutató harcot indítottak el. Az életük még az írásaiknál is súlyosabb bizonyítékul szolgál a nők önmegvalósítási jogának érvényesítéséért vállalt harc tragikumáról. Könyvemben portréjuk megrajzolásához elsősorban önmeghatározó írásaikra fogok hivatkozni, leveleikre és naplóikra, melyekben, ha a maguk konstruálta szerepek néha el is fedik a (megismerhetetlen) valóságot, a szerepjátszás maga is árulkodó jele a nehézségeknek, melyekkel szembekerültek.

I
Egy új faj első egyede leszek

„Sose kelljen együtt élnem azzal a fajtával, aki nem lát túl a pillanatnyi kielégülésen!”

Wollstonecraft levele húgának, Everinának,

1783. január 6.

Hat héttel a Bastille ostroma után, 1789. augusztus 26-án a francia Alkotmányozó Nemzetgyűlés „a Legfőbb Lény jelenlétében és szellemében” elfogadta az Emberi és polgári jogok nyilatkozatát, amely a természetjog alapján kinyilvánította az emberek törvény előtti egyenlőségét, a szabadságjogok garantálását, valamint a népszuverenitást. A „minden ember szabadnak és jogokban egyenlőnek születik” kijelentés egyszerre jelentette az ancien régime végét és a politikai gondolkodás radikálisan új korszakának nyitányát. A szöveg egyetemes nyelvezete azonban elfedte azt a tényt, hogy a Déclaration, minden progresszivitása ellenére, egy súlyos társadalmi problémát figyelmen kívül hagyott: nem irányozta elő a nők emancipációját. Condorcet márki már az 1790. július 3-án a Journal de la Société de 1789 című lapban közölt A nők polgárjoggal való felruházásáról című cikkében felvetette a kérdést: „Vajon nem szegjük-e meg a jogok egyenlőségének az elvét, amikor a nők polgárjogokból való kizárásával csendben megfosztjuk az emberi faj felét attól, hogy részt vegyen a törvények kialakításában?”15 Ennek ellenére az Emberi és polgári jogok nyilatkozatának szellemében összeállított, majd 1804-ben törvénybe iktatott új francia polgárjogi törvény, a Code Napoléon nem biztosította a nők törvény előtti egyenlőségét.

A Nyilatkozat szinte provokálta a felszólalást az egyenlőség eszméjének kiterjesztéséért a modern társadalmak legnagyobb kisebbségére, a nőkre. Ezen igényt leghatásosabban Mary Wollstonecraft fogalmazta meg. Mikor 1792 januárjában A nők jogainak védelmében című vitairatát megfogalmazta, azt a fantasztikus jogot vindikálta magának, hogy gondolataival hozzájáruljon a Franciaországban épp születőben lévő új társadalmi rend kialakításához. Írását az Emberi és polgári jogok nyilatkozata egyik megszövegezőjének, Talleyrand-Périgord-nak ajánlotta, s a dedikációban az ember megkülönböztető jegyére, a rációra hivatkozva érvelt a nők jogai mellett:

Ha nem adnak a nőknek lehetőséget véleményük kinyilvánítására, így kirekesztve őket az emberiség természeti jogainak gyakorlásából, de nem akarják magukra vonni az igazságtalanság és következetlenség vádját, bizonyítsák be először, hogy a nők nem rendelkeznek rációval. Különben ez a hiány az alkotmányukban, az első alkotmányban, mely észérveken nyugszik, azt fogja bizonyítani, hogy a férfiak ilyen vagy olyan formában minden körülmények között zsarnokokként lépnek fel, s a zsarnokság, a társadalom akármelyik részében is üsse fel undok fejét, mindenképpen aláássa az erkölcsöket.16

Mary Wollstonecraft, az ún. liberális feminizmus kezdeményezője huszonnyolc éves korában így határozta meg önmagát a húgának: „én nem arra születtem, hogy a járt úton haladjak, természetem sajátos jellege kényszerít egyre tovább.” Nem sokkal később egy levelében pedig ezt írta: „Soha semmi fontos dologba nem fogtam bele anélkül, hogy ne csináltam volna makacsul addig, amíg el nem értem a célomat, ami bátortalanabbak szemében szinte reménytelennek tetszhetett.”17

Valószínűleg két személyiségjegye, a bátorsága és a független szellemiség segítette Wollstonecraftot hozzá, hogy társadalmi és anyagi szempontból a szó szoros értelemében a semmiből indulva, nő, ráadásul egyedülálló nő, ráadásul gyermekét nevelő egyedülálló nő létére magabiztosan elfoglalja az őt megillető helyet a 18. század végének egyik legmeghatározóbb szellemi csoportosulásában, a Joseph Johnson könyvkiadó és lapszerkesztő körül kialakult radikális, szabadgondolkodó értelmiségi körben. Kapcsolatban állt a kor radikális gondolkodóival, a felvilágosodás legkiválóbb képviselőivel, többek között Richard Price-szal, Joseph Priestley-vel, Thomas Paine-nel és William Godwinnal. Rendszeresen érintkezett számos élvonalbeli művésszel, például Henry Fuselivel. Közelről szemlélte a francia forradalom eseményeit, és rendszeresen találkozott girondista politikusokkal, például Jacques Pierre Brissot-val vagy a Roland házaspárral. Jól ismerte a korabeli nőírók közül Mary Hayst, Hannah More-t, Elizabeth Inchbaldot és Charlotte Smitht, az ünnepelt férfi költők közül Wordswortht, Coleridge-ot, Robert Southey-t és Thomas Moore-t, sőt a zseniális látnokot, az igen szűk körben ismert William Blake-et is. Jól tájékozódott a walesi, írországi, portugáliai kultúrában, de felfedezte magának és az angol olvasóknak a skandináv országokat is.

Legjobban mégis talán az különbözteti meg a többi korabeli írótól, hogy széles körű műveltsége mellett saját bőrén tapasztalta meg a nők kiszolgáltatott helyzetét. Személyes élmények alapján fogalmazta meg azokat az érzelmi, testi és gondolati élményeket, amelyek egy nő életútját formálják. Vitairataiban éppen ezért magabiztosan beszélt egyes szám első személyben, majd második regényében íróként is sikeresen kísérletezett az autonarratíva műfajával.

Családi háttér, első művek

Mary Wollstonecraft egy hétköznapi, igen szerény kilátásokkal rendelkező házaspár hét gyermeke közül másodikként született Londonban, Spitalfieldsben 1759-ben. A korszak élénkülő társadalmi mobilitása az ő családját is magával sodorta. Apja – aki eredetileg takácsmester volt – független gazdálkodóként, vagyis középosztálybeliként akart boldogulni, emiatt Mary öt- és kilencéves kora között négyszer költözött szüleivel és testvéreinek egyre bővülő körével egyik helyről a másikra Angliában és Walesben. Az önmagát folyton új tervekkel áltató apa nyugtalansága következtében Mary nem ismerte meg, mit jelent az otthon; az önmeghatározásban oly fontos élményt, a valamilyen helyhez való tartozást s az arra való visszaemlékezés lehetőségét soha nem kapta meg. Gyermekkorában a lehető legriasztóbb benyomások érték a férfi-nő kapcsolatról, s e korai tapasztalatainak nagy szerepe lehetett abban, hogy a patriarchális, monogám családmodell első bírálója lett Angliában. Apja fékezhetetlen indulatú, zsarnoki természetű ember volt, akinek részeg agressziójától rendszerint Mary védte meg az anyját. Nem csoda, hogy korán rájött, a hagyományosan meghatározott feleségszerep nem összeegyeztethető az ő független gondolkodásával és szellemi késztetéseivel.

Első igen mély érzelmi kötődése tizennégy éves korában alakult ki egy nála valamivel idősebb, művelt és tehetséges lánnyal, Fanny Blooddal, aki rajzaival keresett pénzt kis testvérei ellátásához beteg, özvegy édesanyja mellett. Maryt ez a heroikus helytállás és erkölcsi méltóság éppúgy lenyűgözte, mint Fanny kifinomult megjelenése és ízlése. Nem sokkal megismerkedésük után egy levelében Fanny tökéletességét a hagyományos férfi- és női erények, az értelem és az érzelem összhangjaként határozta meg.

A hála és a vonzódás ezer szála köt hozzá. Ezzel a barátnőmmel együtt élni, ez a legfőbb vágyam, ami egyben észszerű döntés is volna, mert a vele való érintkezés nemcsak kellemes, de tanulságos is. […] Értelme férfias, ítélete pedig józan, s ugyanakkor megvan benne minden női erény. […] Felszámoltam minden velem szemben támasztható elvárást és minden függőséget az életemben, hogy semmi ne akadályozzon a döntésem megvalósításában, és tényleg vele élhessek. Tudom, szokatlan elhatározás ez, de ha keresztülviszem, az ész szavát éppúgy követem, mint a hozzá való vonzódásom sürgetését, mert bár nagyon is rajta vagyok, hogy megtegyem mind a jót, amiért megszülettem, nem egy okból irtózom mindenféle házassági köteléktől.18

Hogy kiszabaduljon a házi zsarnokságból, és elkerülje a szokványos – érdekházassággal biztosított – jövőt, tizennyolc évesen elköltözött otthonról, dacolva minden kockázattal, amelyet egy egyedülálló fiatal nőnek vállalnia kellett, ha kivonta magát férfi rokonai gyámsága alól. Iskolázatlan, pénztelen és immár otthontalan lány volt, de eltökélte, hogy önnön erejéből boldogul. A korabeli lehetőségeknek megfelelően először társalkodónő lett egy gazdag özvegyasszony mellett Bathban. Két év múlva, 1781-ben azonban kénytelen volt visszatérni a családjához, hogy súlyosan beteg anyját ápolja annak 1782 áprilisában bekövetkezett haláláig. Ettől kezdve rá hárult testvéreinek a gondja is. Nővéri felelősségének eleget is tett: például 1784-ben post partum depresszióba süllyedt, férjétől irtózattal elforduló húgát, a nála négy évvel fiatalabb Elizát elszöktette (a csecsemőt is hátrahagyva az apa gondjaira!), és önálló körülmények közé helyezte. Eliza balszerencsés házassága megerősítette ellenérzését a házasság intézményével szemben: „Sose kelljen együtt élnem azzal a fajtával, mely nem lát túl a pillanatnyi kielégülésen!” – írta Everinának, a nála hat évvel fiatalabb húgának 1783. január 6-án.19

Két húgával és Fanny Blooddal még ebben az évben iskolát nyitott London északi peremvidékén. Ekkoriban a házasság helyett egyforma értékrendű, egymással szolidáris nők közösségében látta a megoldást az ember társasági igényeinek kielégítésére. 1784-ben az iskola átköltözött Newington Greenbe, egy London melletti kis településre, amely a 17. század eleje óta a radikális protestantizmus fészke volt. A restaurációt követően 1672-től 1828-ig volt érvényben az a törvény, amely kötelezővé tette az állami alkalmazottaknak, hogy felesküdjenek az anglikán államvallásra (Test and Corporation Acts). Azok a protestánsok, akik ezt nem vállalták – a disszenterek vagy nonkomformisták –, nem tanulhattak anglikán egyetemeken, s minthogy a disszenterek a tudást nagy értéknek, a tanulást az ember Istennek tetsző kiteljesedésében fontos ösztönzésnek tartották, egymás után alapítottak egyetemi szintű képzést nyújtó akadémiákat – az egyik leghíresebb éppen Newington Greenben működött. Ezek az intézmények nagy számban vonzották a tanulni és tanítani vágyó szabadgondolkodású, politikai kontextusban általában reformpárti nonkonformistákat. A radikális protestáns közösség tagjaival való találkozás igen ösztönzően hatott Maryre. Meleg baráti kapcsolatba került Richard Rice-szal, a korszak egyik kiemelkedő morálfilozófusával és teológusával, aki ezekben az időkben Newington Greenben lakott, s rendszeresen prédikált az itteni presbiteriánus imaházban. Price az ún. racionális disszenterek kiemelkedő képviselője volt. A racionális disszenterek a tudomány és a vallásos világnézet összeegyeztetésére törekedtek, a 17–18. századi természettudományos tételek és a hit szintézisére. Wollstonecraft maga tudatosan nem fogadta el a racionális disszenterek antitrinitárius teológiáját, de egyéniségével és téziseivel Price jelentősen befolyásolta kialakulóban lévő erkölcsi, vallási és társadalomfilozófiai nézeteit: egyes történészek szerint Wollstonecraft gondolkodása a radikális protestantizmus feminista fordulatát képviseli.20

A Newington Green-i iskola két éven keresztül virágzott, átlagosan húsz tanulóval. Wollstonecraft – többek között a stimuláló emberi-baráti környezet hatására – itt kezdett el tervszerűen olvasni és írni. Intenzív élményei hatására legyűrhetetlen kényszer támadt benne, hogy valamiféle alkotómunkával adjon tartalmat a múló időnek. Elizának 1786. szeptember 23-án így írt: „Az élet eliramlik, és vigyáznunk kell, nehogy úgy múljék el, hogy semmi hasznos jelet nem hagyunk magunk után.”21 Tanári és nevelőnői munkájának tapasztalatait foglalta össze a Thoughts on the Education of Daughters (Gondolatok a lánynevelésről) című írásában, amelyet a Rice baráti köréhez tartozó John Hewlett, a híres teológus és bibliafilológus küldött el Londonba Joseph Johnsonnak, a reformgondolatokra közismerten nyitott könyvkiadónak, aki 1787 elején meg is jelentette az értekezést.

Eközben egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a jó ideje betegeskedő Fanny súlyos tüdőbajban szenved, s legyengült állapota végül 1785 januárjában hosszas tépelődés után arra késztette, hogy a kedvező éghajlatú Lisszabonba utazzon, s feleségül menjen egy üzleti ügyei miatt ott élő kereskedőhöz, aki már tíz éve várt rá. Fanny hamarosan teherbe esett, a terhesség azonban megviselte leromlott szervezetét, s mikor közeledett a szülés ideje, Mary az idősebb húgára bízta az iskolát, és Fannyhez sietett. Segédkezett a szülésnél, majd végignézte barátnője napokig tartó agóniáját és halálát. Erről így számolt be húgainak:

Rémületes álomból kezdek felébredni, az elmúlt két-három nap eseményei ugyanis úgy hatottak rám, mint egy rémálom. Mielőtt belekezdenék, csak annyit, hogy amikor megérkeztem, Fanny már vajúdott, és négy órával később egy kisfiút hozott világra. A gyerek él és egészséges, és ha arra gondolok, Fanny milyen nagyon-nagyon gyönge volt, akkor azt mondom, most jobban van, mint várni lehetett. Egyelőre én látom el, a gyerekkel együtt. Tettvágyam nem sokat pihent, mióta elindultam Angliából. A hajóról nem írhattam, olyan viharos volt a tenger, és olyan heves szélrohamokat kaptunk, hogy a kapitány attól félt, eltörik az árbóc. Ma este se tudok írni, nem tudom összeszedni szétszórt gondolataimat – nagyon nyugtalan vagyok. Fanny annyira kimerült, hogy a felépülése szinte feltámadás lenne. Az eszem nem is nagyon engedi, hogy bízzam benne. Minden erőmmel azon vagyok, hogy megőrizzem nyugalmamat, de amint kicsit lecsillapszom, valami halvány reménytől újra elszabadulnak a gondolataim – és egy pillanatig olyan napokat várok, amilyenek, félek, soha nem jönnek el…

Péntek reggel. Fanny olyan rettenetesen rosszul lett, miután a fenti sorokat írtam, hogy egészen feladtam. Ezt azonban mégsem írhattam meg Nektek, úgy éreztem, halálos ítéletét írnám alá. Tegnap délután a legnyugtalanítóbb tünetek kicsit enyhültek, és az éjszaka nyugodtan telt. Örülök, bár vacog a fogam, és félek átadni magam a reménynek, ahogy nézem, mennyire elcsigázott. A gyomra olyan gyenge, hogy a legkönnyebb táplálékot is alig tudja befogadni. Ha minden tünetet elmondanék, nem csodálkoznátok, hogy ennyire félek. A gyerek, bár aprócska, jól van; találtam neki szoptatós dajkát.22

Nem sokkal e levél kelte után Fanny, majd kicsit később a kisfiú is meghalt. Mary vesztesége szinte elviselhetetlen volt.

Az örömre való minden képességem odavan, és az élet szinte elviselhetetlenül nehéz teherré vált. Az agyam tompa, a szívem beteg és fáradt… Az egészségem annyira megrendült, hogy okkal remélem, nem fogok sokáig élni. De lehet, hosszú és unalmas lesz kivárni, míg elmehetek. Nem szabad türelmetlenkednem. Legyen meg az ég akarata! Igyekezni fogok megnyugvásra találni.23

Távolléte alatt az iskola olyan mértékű adósságot halmozott fel, hogy 1786-ban Mary kénytelen volt felszámolni, s szorult helyzetében házitanítói állást vállalt egy Írországban élő angol–ír arisztokrata családnál. Price-ék biztatták, hogy tehetségével szellemi pályán is megszerezheti függetlenségét, Mary azonban össze akart gyűjteni annyi pénzt, hogy biztonsággal mérhesse fel lehetőségeit az irodalmi életben. Rövid időre tervezve, de nekivágott a házitanítónői karrier felé vezető útnak. Ez volt az egyetlen pozíció, amelyben „egy átlagosnál tehetségesebb, művelt nő igyekezhet megszerezni a szükségletei kielégítéséhez nélkülözhetetlen anyagiakat, de még ez is majdhogynem a kétkezi munkáját eladó nő kiszolgáltatottságával jár” – írta később a Mary and The Wrongs of Woman (A nők sérelmei, avagy Maria) című befejezetlen regényében.24

A kényszerűségből vállalt alávetett helyzetétől való félelmét, nyomasztó lelkiállapotát így írta le Everinának 1786 októberében, visszagondolva a pillanatra, amikor pár nappal korábban megérkezett Lord Kingsborough kastélyának kapuja elé:

Végre megérkeztem az út végére – sóhaj tör fel belőlem, ahogy ezt kimondom. Pedig nem számít. Igyekeznem kell megfelelni, és próbálok belenyugodni a helyzetembe, jóllehet a lelkem minden érzésével tiltakozik ellene. Képtelen vagyok elhinni, hogy ébren vagyok. Az életem mintha rémisztő álom volna, nincs semmi összefüggés az események között, ahogy az álmokban sincs. Napok óta elmondhatatlanul rossz a kedvem, s a rövidke perceket, mikor visszavonulhatok, kesergéssel töltöm, tehetetlen könnyekkel. Csontig megdermeszt az ünnepélyes ostobaság, ami kitölti ezt a teret. Olyan érzéssel mentem át a nagykapun, mintha a Bastille-ba léptem volna be. 25

Az arisztokrata családnál töltött idő tudatosította benne társadalmi és anyagi helyzetéből adódó kiszolgáltatottságát. Hogy rosszkedvét valamennyire legyűrje, a divatos szentimentális regények tucathősnőinek mintájára dramatizálta saját egyéniségét. 1787. május 11-én ezt írta Everinának:

Néha engedek szeszélyes természetemnek, s ilyenkor, miközben a legélénkebben beszélgetek, a szemem könnyben áll, és mély sóhajban tör fel szívem minden keserűsége. A szemem vadul csillog, ahogy te is láttad már, és halálos sápadtság ül ki az arcomra – de általában oly gyönge vagyok, hogy egy gyengéd gondolattól vagy egy gyengéd gondolatnak csak az emlékétől is fájdalmas pírban ég a homlokom. Nem tudod, drága húgom, milyen anyagból van ez az én következetlen szívem, melyet a gyöngédség éppoly könnyen lángra lobbant, mint a kétségbeesés. Amióta itt vagyok, sok-sok lapját áttanulmányoztam az emberi természet hatalmas könyvének, és mire jutottam? Minden hiábavalóság és a léleknek gyötrelme26 – de embertársaimhoz vagyok láncolva, hiszen osztozom gyöngeségeikben. […] Folyton új szimpátiák és érzelmek támadnak bennem – nem igazodom ki magamon. Mr. Ogle azt mondja, ezek a váratlan szeszélyek »tesznek érdekessé«. Lady Kingsborough-val a kapcsolatom jobb, mint valaha. […] Az az igazság, hogy fél tőlem. Az ő természetében van a hiba: nincs benne semmi érzékenység.27

Johnson a következő évben megjelentette Wollstonecraft Original Stories from Real Life (Eredeti történetek a valóságos életből) című, didaktikus történeteket tartalmazó kötetét; a kiadás illusztrálásával William Blake-et bízta meg, aki öt fametszetet készített a kötethez.

A rövid elbeszélésekben Mrs. Mason, a nevelőnő erkölcsi érzékenységük, együttérzésük kialakítása céljából elkalauzolja a rá bízott két gyereket, egy tizenkét és egy tizennégy éves kislányt a szegénység és fájdalom színtereire, hogy saját tapasztalataik hatására sajátítsák el a valóság kihívásaira való etikus válaszok által meghatározott magatartásformákat. Ugyanebben az évben Johnsonnál megjelent Wollstonecraft Mary, a Fiction (Mary, regény) című első regénye is. A színre lépő író így fogalmazta meg szerzői ambícióit egyik húgának: „Minden gyötrelmem ellenére sikerült összehoznom egy regényt (fiction), melyet szeretnék megjelentetni. A történettel azt a meggyőződésemet akartam bizonyítani, hogy a kivételes tehetség kineveli önmagát.”28

Jegyzetek

1 Wollstonecraft, A Vindication of the Rights of Woman 85.

2 Margócsy 256–282.

3 Gyulai 279–281.

4 Gyulai 275–284.

5 Tóth Árpád. „Kaffka Margit új regényeiről (Állomások, Hangyaboly).” Nyugat. 1917. 22 szám. 792–794. Idézi Borgos, Mit csináljak 66.

6 Borgos és Szilágyi 22.

7 Borgos és Szilágyi 21.

8 Kádár 273.

9 Mellor, Righting 413–414.

10 Borgos és Szilágyi 44.

11 Borgos és Szilágyi 21.

12 The Letters 2. 246.

13 Ford 189–205, 189.

14 Poovey XVI.

15 A nagy francia 108. Egy párizsi író- és újságírónő, Olympe de Gouges 1791. szeptember 14-én megjelent Asszonyi és polgártársnői jogok nyilatkozata című kiáltványában még élesebb hangon szólította meg az alkotmányozó nemzetgyűlésben működő férfiakat: „Férfi, képes vagy-e az igazságosságra? Egy asszony kérdi ezt tőled; ezt a jogot mégsem tagadhatod meg tőle! Felelj nekem: ki adott neked szuverén hatalmat arra, hogy elnyomd a nememet? Az erőd? A tehetséged? Lásd a teremtő bölcsességét, tekintsd át a természetet teljes nagyságában, amelyhez állítólag közeledni próbálsz, s mondj nekem, ha mersz, csak egyetlen példát is e zsarnoki uralomra! Párizstól Peruig, Japántól Rómáig szerintem nincs butább állat a férfinál!” Idézi A nagy francia 138.

16 Wollstonecraft, A Vindication of the Rights of Woman 88.

17 Collected Letters 165, 159.

18 Collected Letters 67, 73.

19 Collected Letters 83.

20 O’Brian 180.

21 Collected Letters 115.

22 Collected Letters 100–101. Angol romantika 113–114. Ford. Pálinkás Katalin.

23 Collected Letters 101–102.

24 Wollstonecraft, Mary and The Wrongs of Woman 148.

25 Collected Letters 120.

26 Péld. 1:14.

27 Collected Letters 151.

28 Collected Letters 162.

Tartalom

Előszó

I. Egy új faj első egyede leszek

Családi háttér, első művek

A francia forradalom és a vitairatok

Empirikus hagyományok és kora romantika

II. A szív kultúrája mindig lépést tart a gondolkodáséval

III. Lelkem megújult méltósággal szomorúsága fölé emelkedett

Házasság és gyermek

IV. Dicső szülők csupa-báj gyermeke

V. Nem ettem az almából, mégis kegyetlenül kiűztek a paradicsomból

Önkéntes száműzetés

Mitológia és az érzelmek anatómiája

VI. Tán árnyék csupán mindaz, amit nagyra tartunk

A pisai kör

VII. Hadd merüljek alá félelem nélkül a tudatom legmélyebb barlangjaiba

Autopatográfia

VIII. A világ már nem jelent nekem semmit

Végső út a vizeken: Az utolsó ember

A rejtőzködő én: Apologia pro vita sua

Bibliográfia

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0