Gottfried Wagner

Ne legyen
más istened
rajtam kívül!

Richard Wagnerről

Kossuth Kiadó

Tartalom

Miért ne beszélhetnénk nyíltan Richard Wagnerről?

1. Apátlan és gátlástalan

2. Dilettáns és sarlatán

3. Hazárdjátékos és élősködő

4. Karrierista és intrikus

5. Nőgyűlölő

6. Álforradalmár

7. Királyi kedvenc

8. Nekrofil és apokaliptikus

9. Faji antiszemita

10. Lenyűgöző zenemágus

11. Önistenítő

12. A Megváltás Kft.-től a Végső megoldás templomáig

13. Új-bayreuthi etikettsvindli: az elfojtás mint cégmarketing

Felhasznált irodalom

Impresszum

Miért ne beszélhetnénk nyíltan Richard Wagnerről?

Vajon miért írok könyvet tizenöt évvel az Aki nem üvölt együtt a farkasokkal című önéletrajzom után most újra a dédapámról, Richard Wagnerről?{1} Nos, az 1997-es feljegyzéseim abból a személyes döntésemből születtek, hogy szembenézzek a német történelem részévé vált családtörténetemmel, ez a könyv pedig már a tárgyiasítást szolgálja: zenetörténészként vizsgálom majd a „Richard Wagner életműve és máig érvényesülő következményei” témát.

Aki a zenemágus Richard Wagnerrel foglalkozik, az mindenekelőtt zenéjének emocionális hatásával találkozik. Aligha van még egy komponista, aki ilyen módon képes az érzések valóságos váltófürdőjébe meríteni a hallgatóját, és ezzel szélsőséges csodálatot és szélsőséges elutasítást kiváltani. De vajon mi áll e mögött a lenyűgöző zenei hatás mögött? Wagner világszemlélete, amely meghatározza az életét, az írásait és az operáit, véleményem szerint összeegyeztethetetlen az emberi etika alapelveivel. Ezt a világszemléletet rasszizmus, a nők megvetése, az önistenítés és az élet tagadása jellemzi. A Wagner-féle világkép ezen oszlopai képezik a könyvem tárgyát. Megpróbálom benne lecsapolni a befogadástörténetnek azt a zavaros mocsarát, amely a zeneszerző, gondolkodó és politikus Richard Wagner „jóvoltából” keletkezett.

Anakronisztikus, embertelen és antieurópai az ő autoriter-antidemokratikus, rasszista és a nőket megvető öröksége; a múlt olyan sugárzó méregládája, amelyet felelősségteljesen hatástalanítani kell. Emellett szeretném megvédeni annak az egyéni véleményszabadságot biztosító, nyílt társadalomnak az alapelveit is, amely manapság visszaszorulóban van egész Európában. Éppen ezért olyan fontos a 2013-as Wagner-jubileum évében, hogy a „teljes” Richard Wagnerrel foglalkozzunk, és ne csupán a csábos hangzásvilággal. Amikor Wagnerről beszélek, a következő nemzedékekre is gondolok: vajon akarunk-e mi, európaiak Richard Wagner példáján tanulni a történelemből, vagy véget nem érő „szappanoperaként” hurcoljuk magunkkal tovább a történetét?

Wagner a maga önimádó, destruktív, emberellenes viselkedésével és gondolkodásával határozottan szembemegy mindazzal, ami egy emberséges, szolidáris társadalmat jellemez. S így lett mindazok bálványa és szószólója, akik Németországot és Európát baljós útra vezették. E magatartás ellentétét Wilhelm Weischedel így fogalmazta meg: „A felelősség-érzés kiteljesedik a közösségért viselt felelősség érzésévé; a szolidaritás pedig azt jelenti, hogy felelősnek érezzük magunkat másokért, részt veszünk közös ügyekben másokkal együtt, kiállunk értük, melléjük állunk, segítünk nekik. A szolidaritás továbbá azt is jelenti, hogy nem csak magunkra vagyunk tekintettel, s hogy az embertársunk fontosabb, mint mi magunk.”{2}

Hosszan és intenzíven foglalkoztam a témával, hogy kritikus szemmel tudjak nézni Richard Wagnerre, a Bayreuthi Ünnepi Játékokra és a Wagner-klánra. Bayreuthban nőttem fel, Wagner tömjénezése közepette. Fiatal koromban a Wahnfried-villában eldugott filmtekercseket találtam, amelyeken a családom kedélyes társalgást folytatott Adolf Hitlerrel. Kérdéseket tettem fel az apámnak, ám ezekre semmiféle választ nem kaptam. Elkezdtem hát magam válaszokat keresni. Ma már elmondhatom, hogy mozgalmas életet éltem, s alaposan tanulmányoztam Richard Wagnert és életművének következményeit, mindeközben pedig zenetörténészként, családtagként és dédunokaként öt világrészre jutottam el. Mindenekelőtt a mély, személyes benyomások és tapasztalatok tettek egyre kritikusabbá. Doktori disszertációmat Kurt Weill zsidó zeneszerzőből írtam, és hátat fordítottam Bayreuthnak. Gondolkodásomat és érzelmi világomat meghatározta, hogy számos, a nácik által üldözött emberrel találkoztam.

„Pszichiáterre van szükség” – ezzel a címmel jelentetett meg a Wagner-év felütéseként egy tanulságos beszélgetést Sir Simon Rattle és Andris Nelsons sztárkarmesterekkel a Die Zeit,{3} s ebben ők Wagnerrel kapcsolatos tapasztalataikról meséltek. Nelsons ezt kérdezte a kollégájától: „Mennyire veszélyes Wagner zenéjének lenyűgöző ereje, a pátosza, az a mámor, amelyet képes kiváltani?” Rattle válasza: „A veszély ismeretes, és főleg a német történelmen nyomokat is hagyott. Ennél többet nem szeretnék mondani erről a témáról.” Idézte viszont egyik kollégáját, Daniel Barenboimot, aki Wagner-dirigensként kijelentette: „Wagner esetében nem úszhatsz szemben az árral.” Amikor pedig Wagner hatásáról kérdezték, azt felelte: „Mivel itt plutóniummal dolgozunk, jó lenne vastag kesztyűt viselni. De mert a világ legpompásabb plutóniumával van dolgunk, éppen hogy közvetlen kapcsolatba szeretnénk kerülni vele, s mindenféle kesztyűt leveszünk.”

Van egy érezhető szorongás, de a Wagner-zene iránti lelkesedés miatt mindenki inkább hallgatásba burkolózik, ahogy ezt a New York-i MET-nél sokáig zeneigazgatóként működő és Bayreuthban gyakran vendégeskedő karmester, James Levine is tette. Nyilvánvalóan csak kevesek tanultak Wilhelm Furtwängler esetéből, aki a harmadik birodalom egykori sztárkarmestere volt, s akinek a Wagner-interpretációira máig számos jelentős muzsikus hivatkozik. A többség nem teszi fel magának a kérdést, hogy milyen tanulságokat kell levonni Richard Wagner életéből. Ehelyett szépítgetik a dolgot: egyfelől számon tartják a vitatott világlátással rendelkező, zsarnok Wagnert, másfelől az isteni operaszerzőt. És úgy vélik, az egyiknek semmi köze a másikhoz, mert – ahogy Christian Thielemann karmester mondta – „a C-dúr, az tényleg mindig C-dúr”.{4} Csendben félreteszik azt a fájó kérdést, hogy milyen szerepet játszott Wagner zenéje a náci államban, s milyen összefüggés áll fenn Wagner faji alapú antiszemitizmusa és Auschwitz között.

Richard Wagner soha nem hagyott kétséget afelől, hogy ő akar a zenés színház legnagyobbja lenni a világon. A Bayreuthi Fesztiválpalotával (Festspielhaus) emlékművet állított ön magának, és zarándokhelyet létesített tanítványai számára. Wagner muzsikája és a Festspielhaus mind a mai napig a Wagner-kultusszal kapcsolatos, zeneileg, politikailag és gazdaságilag jövedelmező üzlet alapja. Többnyire háttérbe szorítják a bálvány megkérdőjelezhetőségét, ugyanis a piaci értéke igen magas. Wagner kifejezetten jól eladható, ugyanolyan értékes német exportcikk, mint a Volkswagen vagy a Mercedes. Ha műsorra tűzik, az adott operaház nézőterén egyetlen üres hely sem marad. Emiatt nem akarnak foglalkozni a történelemmel és a Bayreuthi Ünnepi Játékok meg a Wagner-kultusz árnyoldalaival.

Richard Wagner személye sok elemből tevődik össze. A lenyűgöző zenemágus mögött ott van a sarlatán, az élősködő, az intrikus, az álforradalmár és az opportunista királyi kedvenc is. Mindezen elemek pedig a Wagnerben mélyebben rejlő, jellembeli tulajdonságokra utalnak: az apátlan és gátlástalan emberre, a nekrofilra és apokaliptikusra, a nőgyűlölőre és a faji antiszemitára, az önistenítőre, aki bármit mondott vagy tett, egyedül önmagára gondolt. Wagner nem egyszerűen csak művész volt, hanem politikus ÉS művész egy személyben. Zenéjének és műveinek nagy hatása messze túlterjedt az operaházi közönségen, nem utolsósorban lecsapódott a náci állam propagandájában is. A mai napig ezt a zenét társítjuk a birodalmi pártgyűlések náci felvonulásaihoz és a Wehrmacht bombatámadásaihoz. Mint ismeretes, Francis Ford Coppola ezt az összefonódást használta fel a vietnámi háborúról szóló, Apokalipszis most című filmjében. A Wagner-zene által előhívott képek elkerülhetetlenül elvezetnek a Wagner-imádó Hitlerhez. Manapság a neonácik Wagner-zenét használnak az interneten terjesztett propagandájukhoz. Itt nem sokra megyünk azzal, hogy Wagnerhez pszichiáterre van szükség.

A művelt operarajongó pontosan tudja, milyen robbanóanyag rejlik Wagnerben – és egy végigszenvedett Wagner-opera után így sóhajt fel magában: „Oly sok csodálatos zenét írtak más szerzők, de minden csapda nélkül…” S inkább nem mondják ki ezt hangosan, nehogy lenézzék őket. Wagner ugyanis presztízskérdés az évente Bayreuthba zarándokoló gazdagok és hatalmasok számára, akik csupán mímelik, hogy érdekli őket ez a zene. Bayreuth – a hanyatlásáról szóló hírek ellenére – még mindig exkluzivitást ígér, azt, hogy ez a legmegfelelőbb hely önmutogatásra és üzletkötésre. Anything goes?

„Minél többet olvasok Richard Wagnerről, annál inkább nehezemre esik előadni a zenéjét” – ismerte el Sir Simon Rattle a már említett Die Zeit-interjúban. Ami viszont azt is jelenti, hogy minél többet tudunk Wagnerről, és minél bátrabbak vagyunk önálló képet alkotni róla, annál világosabban körvonalazódik az operái hangzásvilágában rejlő zavaros világlátás. Richard Wagner és a körülötte kialakult nemzetközi kultusz továbbra is ketyegő bomba marad. Cave Richard Wagner!

Gottfried Wagner – Cerro Maggiore, 2013. március

Ludwig Geyer, Richard Wagner nevelőapja, de lehetséges, hogy vér szerinti apja is
A képet Ludwig Geyer festette

Johanna Rosine Wagner, Richard édesanyja.
A képet Ludwig Geyer festette

1. Apátlan és gátlástalan

Alig van olyan újabb Wagner-életrajz, amelyik ne szolgálna spekulációkkal arról, hogy ki volt Wagner apja. Aki a szerzővel és annak jellemével foglalkozik, nem kerülheti meg a kérdéssel kapcsolatos találgatásokat.

A tényeket néhány szóval össze lehet foglalni: Richard feltételezett apja, Friedrich Wagner rendőrségi írnok volt, tehát városi tisztviselő Lipcsében, azonkívül páholytag, akit a művészetek érdekeltek, jelesül a színház.{5} Johanna Rosine nevű felesége (született Pätz) kilenc gyereket szült neki, közülük kettő igen korán meghalt. A legfiatalabb, Richard 1813. május 22-én jött a világra. A család Brühl városka zsidó szőrmekereskedők lakta negyedében élt. Igen mozgalmas idők voltak akkoriban, a városkát francia csapatok szállták meg. Richard féléves korában, 1813. november 23-án vesztette el apját, akit Lipcsébe vezényeltek, hogy segítsen megakadályozni a tífusz terjedését; a sebtében felállított kórházban fertőződött meg.{6}

Wagner tehát nem ismerte feltételezett vér szerinti apját. De Ludwig Geyer színész, színpadi szerző és portréfestő személyében mostohaapát kapott, aki Friedrich Wagner halála után gondoskodott a családról, már amennyire mozgalmas művészélete ezt lehetővé tette. Wagner később azt írta, hogy Geyer már az apa életében „bensőséges házibarát” volt.{7} A színház szeretete kapcsolta össze hármukat. Most Geyer lett Johanna és a komoly egzisztenciális veszélybe került hét félárva megmentője. Néhány hónappal Friedrich halála után, vagyis 1814 februárjában Johanna Geyerhez utazott Drezdába, ahol eljegyezték egymást, és 1814. augusztus 28-án össze is házasodtak. A gyors házasságkötést nem csupán Johanna és a gyerekei létét fenyegető ínség indokolta, hanem a kölcsönös vonzalom is. Hat hónappal az esküvő után már meg is született Cäcilie Geyer, Wagner féltestvére.

Ludwig Geyer sem élt meg magas kort: a színházi szerzőként és vállalkozóként folytatott nyugtalan élet, az állandó utazás kikezdte az egészségét, megfázásokkal, rosszullétekkel küszködött. 1821. február 24-én még megélte A betlehemi gyermekgyilkosság című darabjának drezdai bemutatóját, nem sokkal ezután tuberkulózist kapott, és 1821. szeptember 30-án meghalt.{8} Richard Wagner akkor nyolcéves volt, és egész életében nagy rokonszenvvel nyilatkozott a mostohaapjáról.{9} Mindig hálával gondolt arra, milyen rendesen gondoskodott az anyjáról és a gyerekekről. Később a Geyer-féle címerből vett keselyű (Geier) motívumát használta fel a maga családi címerében.

Az a tény, hogy Wagnert tizennégy éves koráig Geyernek nevezték, a Wagner-kutatást a következő, sokat vitatott kérdésnek a feltevésére késztette: valóban Friedrich Wagner volt-e az édesapja, vagy talán mégis inkább Ludwig Geyer?{10} A spekulációkat csak erősítette, hogy Cäcilie-vel kifejezetten hasonlítottak egymásra. Kézenfekvő és bebizonyított tény, hogy a kérdés Wagnert is foglalkoztatta. Cosima naplójában kettejük következő párbeszédét találjuk: „Én: »Geyer papa minden bizonnyal az édesapád.« R.: »Nem hiszem.« »Akkor honnan a nagy hasonlóság?« R.: »Anyám akkoriban szerette, lelki rokonság.«”{11}

Wagner önéletrajzi írásaiban állandóan Friedrichet nevezte vérbeli apjának. Friedrich Nietzsche számlájára írandó, hogy a kérdés egyáltalán nyilvánosságra került – aki, mint közismert, Wagner buzgó tisztelőjéből egyik legkíméletlenebb kritikusává vált. A komponista halála után öt évvel, 1888-ban megjelent, Wagner esete című írásában azt írta, hogy a szerző apja egy bizonyos „Geyer nevű színész” volt. És hozzáfűzött egy provokatív megjegyzést: „A keselyű szinte már sas.”{12}

A zsidóknál akkoriban gyakori Adler névre való utalás éles oldalvágás volt Wagner antiszemitizmusára, amit Nietzsche nem osztott. Nyilvánvalóan tudott Wagnernek arról a paranoiájáról, hogy esetleg zsidó származású.{13} A szóbeszéd makacsul tartotta magát. Számos csípős karikatúrában utaltak rá, különösen, miután 1869-ben másodszor is megjelent Wagner antiszemita uszító írása, a Zsidóság a zenében. Theodor Zajaczkowski egyik karikatúrája, ami a Der Floh című bécsi élclapban jelent meg, a sófárt fújó zsidó Roof Wägelest ábrázolja, amint átalakul Richard Wagnerré.

Mind a mai napig megválaszolatlan a kérdés, hogy ki volt Richard Wagner vér szerinti apja, mint ahogy az is, hogy 1827-ben miért változtatta családi nevét Wagnerre. Végeredményben ez nem is nagyon fontos. Az viszont nagyon is fontos, hogy maga Wagner is bizonytalan volt ebben a kérdésben, és gyötörte a gyanú, hogy esetleg zsidó volt az apja.{14} A Wagner-kutatás levonta ebből a maga következtetését, és Wagner súlyos identitászavarait, valamint kisebbrendűségi érzéseit ebből a bizonytalanságból vezette le. És ezzel próbálták magyarázni zsidógyűlöletét is. „Valamelyest felerősítették antiszemita dühét a zsidó származásával foglalkozó spekulációk”, írja Barry Millington Wagner-kutató.{15}

A sok feltételezés közben átsiklottak afölött, hogy Wagner kifejezetten produktívan használta ki azt a helyzetet, hogy apa nélkül nőtt föl. Nem okozott megrázkódtatást neki, hogy nem volt apai referenciaszemélye, ellenkezőleg: nagyon ügyesen tudta kompenzálni ezt a hiányt. Geyer halála után egyik helyről a másikra került: először mostohaapja bátyjához, Karl Geyerhez Eislebenbe, utána Drezdába, ahol egy bizonyos Dr. Rudolf Böhme vette gondozásba, az ő fiaival együtt járt az ottani Kreuzschuléba. 1827 karácsonyától újra együtt élt a családjával Lipcsében, és most már Richard Wagner néven járt előbb a Nikolaischuléba, majd a Thomasschuléba. Ügyesen alkalmazkodott a változó környezethez, hamarosan önállóságra tett szert, és nagyon élvezte a szabadságot. Később úgy beszélt arról a korról, hogy „belépés a kamaszévekbe”: „Egyre inkább eltűnt a nyugodt munkához való csönd és nővéreim szelídebb, fantáziával teli befolyása. Helyükbe turbulencia, ostobaság és kötekedő hajlam lépett.”{16}

Egyre inkább megerősödött benne az önállóság iránti vágy, és hamarosan érzéketlen lett mindenfajta nevelési próbálkozással szemben. Határozott konokságot fejlesztett ki magában, megteremtette saját mértékeit és törvényeit, és hamarosan a saját valóságát is. Teljesen tudatában volt annak, ki is ő. 1871 júniusában ezt írta Cosima Wagner a naplójába: „R. azt mesélte, hogy gyerekkorában kartonból készített felhőket, és azokat székeken rögzítette. Megpróbált rajtuk lebegni, és amikor nem sikerült, borzasztóan dühös lett; aztán így folytatta: »és ma is így járok, nem tudom összehozni a realitást és az ideális világot».”{17} És a Cosimának írt A barna könyvben beismerte: „Így aztán a teljes életet álommá kell változtatnom! Menni fog, és akkor írom meg az összes művemet, amikor semmi nem szakít ki a világról szóló álmaimból. Nem szabad valódinak látnom a világ valóságát: erre nem vagyok képes. Álmomban elviselhetőnek látszik, és az álom állapota már önmagában szép, éppen azért, mert álom.”{18}

Josef Rattner pszichoterapeuta a lényegre tapint a Wagner-kézikönyvhöz írt tanulmányában: „Egész életében óvakodott attól, hogy a valóság szabja meg kívánságai és igényei mértékét.”{19} A következmények ismertek: ezzel függ össze gátlástalan eladósodása, a pazarlásra és önistenítésre való hajlama, de még művészi produktivitása is. Hamarosan olyan nagy lett az egója, hogy senkit nem tűrt meg maga fölött.

A műveiben azonban újra előkerül a feldolgozatlan apa-kérdés: minden hőse magányos vándorfigura. Trisztán, Siegfried és Parsifal sem ismerte az apját, és mostohaapánál nevelkedett. Siegfriednek a zsidókarikatúra-szerű Mime volt a mostohája, akitől a származása felől érdeklődött:

SIEGFRIED: Kérdezlek, hogy hívták az apámat?

MIME: (durván) Sohase láttam őt.

SIEGFRIED: Anyám biztosan megmondta nevét.

MIME: Megölték harcban, csak ennyit mesélt, és árva gyermekét rám bízta…{20}

Parsifal, amikor Gurnemanz a származásáról kérdezi: „Hol a hazád?”, „És ki az apád?”, kétszer is így válaszol: „Nem tudom.”{21} És Lohengrin a kellemetlen kérdezősködés ellen a híres mondattal védekezik: „Soha ne kérdezz!”{22}

{1} A szerző előző könyvének címe – Wer nicht mit dem Wolf heult – valójában lefordíthatatlan szójáték, melynek megértését egy későbbi idézet segítheti: „Adolf Hitler már 1925-ben felkereste a Bayreuthi Ünnepi Játékokat, miután idő előtt kiengedték a börtönből. Ebből az alkalomból átnyújtotta Winifrednek a Mein Kampf egy frissen kinyomtatott példányát, amelybe saját kezűleg írt ajánlást. Időközben összetegeződött a ház asszonyával, aki őt »Wolfnak« nevezte, míg a gyerekek »Wolf bácsinak«. Amikor „Wolf bácsi” 1933. január 30-án Berlinben magához ragadta a hatalmat, Richard Wagner a birodalom „házikomponistája” lett, Bayreuth egyfajta udvari színház, az egész náci Németország pedig egyetlen, Wagnerre szabott színpad.”

{2} Rövidítések

SSD = Richard Wagner, Sämtliche Schriften und Dichtungen

SB = Richard Wagner, Sämtliche Briefe

CT = Cosima Wagner, Die Tagebücher

RWA = Richard-Wagner-Archiv, Bayreuth

Wilhelm Weischedel, Skeptische Ethik, Frankfurt am Main 1976, p. 216.

{3} „Man braucht einen Psychiater”. Sir Simon Rattle im Gespräch mit Andris Nelsons, in: Die Zeit, 2013. január 3., p. 37.

{4} Christian Thielemann, Mein Leben mit Wagner, München 2012, p. 119.

{5} Vö. Gregor-Dellin, Richard Wagner, p. 37.

{6} Uo., p. 20 f.

{7} Mein Leben, p. 10.

{8} Vö. Gregor-Dellin, Richard Wagner, p. 32.

{9} Vö. Mein Leben, p. 11.

{10} Vö. Barry Millington, Die Vaterfrage, in: Wagner-Kompendium, p. 100 f.

{11} 1878. december 26., Cosima Wagner, Napló. 1869–1883. Válogatás, Gondolat, Budapest 1983, p. 250, Hamburger Klára fordítása.

{12} Friedrich Nietzsche, Wagner esete, Kalligram, VII. évf., 1998. november–december. Ford.: Romhányi Török Gábor.

{13} Vö. Robert Gutman, Richard Wagner, Der Mensch, sein Werk, seine Zeit, München 1970, p. 25.

{14} Vö. Millington, Wagner-Kompendium, p. 101. A kor csípős karikatúráit azonban nem részletezi.

{15} Uo.

{16} Mein Leben, p. 23.

{17} 1871. június 10., CT 1, p. 397.

{18} Das Braune Buch, p. 78.

{19} Josef Rattner, Wagner im Lichte der Tiefenpsychologie, in: Wagner-Handbuch, p. 777–791, itt p. 781.

{20} Siegfried, www.tarjangz.eu/libretto/szövegek/sieg_blum.

{21} Parsifal, www.tarjangz.eu/libretto/szövegek/parsifal.

{22} Lohengrin, www.tarjangz.eu/libretto/szövegek/loheng.