Mészöly Ágnes

RÓKABÉRC

Copyright © Mészöly Ágnes, 2018, 2026

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Az alaprajzot

KISS GERGELY

készítette

ISBN 978 615 104 133 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

2017. 10. 20., péntek, 19:15 –
2017. 10. 23., hétfő, 04:05

Szereplők

Atti, Attis (Bánáti Attila): Testneveléstanár, egykori válogatott rögbijátékos, jelenleg amerikaifoci-edző, a Kaposvári Keselyűk ifjúsági és utánpótláscsapatának vezetője. Házas, két fiú édesapja.

Dius, Dia (Hajagos Zoltánné, született Kemenesi Diana): Háztartásbeli, korábban egy fodrászszalon tulajdonosa. Gyermeke nincs, egy kaposvári családi házban él férjével és négy kutyájával.

Doki (Doktorovics Gábor): Biológia–földrajz szakos általános iskolai tanár. Jelenleg egy dél-dunántúli illetőségű vadásztársaság alkalmazásában áll. Nőtlen, egyedül él Mecsek nádasdon.

Géza (Szóláth Géza): A kaposvári Munkácsy Mihály Általános Iskola, Szakközépiskola és Gimnázium igazgatója, magyar–vizuális kultúra szakos tanár. Házas, két kamasz fiú apja.

Gota, Ágó (dr. Szabó Ágota): A Pest Megyei Főügyészség munkatársa. Özvegy, egy tizenöt éves leánya van. Budapesten él.

Ila (Szóláthné Harangi Ilona): A Kaposi Mór Oktató Kórház Mozgásszervi Rehabilitációs Osztályának vezető gyógytornásza. Férjezett, két kamasz fiú édesanyja.

Netti (Scholtzmann Anett): Pénzügyi elemző, jelenleg az ING amszterdami központjában dolgozik. Egyedülálló.

Pisti, Isti (Gajdos István): Budaörsi lakos, a Kürt Zrt. Biztonsági Intelligencia Központjának munkatársa. Egyedülálló, háztartását tíz éve egy nyugdíjas ápolónő vezeti.

Ricse (Faragó Richárd): Egy budapesti építőipari cég alkalmazottja, okleveles villanyszerelő. Agglegény, tudomása szerint nincs gyereke.

Tibor (Kelemen Tibor): Kaposvári nagyvállalkozó, kiterjedt cégbirodalom vezetője. Húsz éve stabil élettársi kapcsolatban él, gyermeke nincs.

Toni (Mészáros Antal): A Kaposvári Csiky Gergely Színház rendezője. Menyasszonya jelenleg hat hónapos terhes.

Zozó (Tóth Zoltán): Teherautó-sofőr, három éve munkanélküli. Kaposvári lakos. Elvált, egy fiú apja.

Zsófi (dr. Martonné dr. Köves Zsófia Helga): Traumatológus, az Országos Baleseti és Sürgősségi Intézet orvosa. Budaörsön él férjével és három gyermekével.

Vica (Egri Éva): Tanítónő, a kaposvári Munkácsy Mihály Általános Iskola, Szakközépiskola és Gimnázium dolgozója. Egyedülálló, gyermektelen.

1
Zozó
Péntek, 19:15 − szombat, 00:01

Ahogy múlik az idő, egyre inkább megnyugtatnak a kiszámítható dolgok. Itt ez a tetűfészek kocsma a világ végén, foszladozó műbőr borítású székekkel, de valahogy rendben van: ülünk és unikumozunk Tonival, és várjuk a csajokat, mintha még mindig gimisek lennénk. Körülöttünk megy előre a péntek este a maga megszokott útján, másfél tucat helyi sörözik-fröccsözik, néhány fazon a két őzagancs közé akasztott lapostévén nézi az olasz első osztály aktuális fordulóját, a többi vendég meg a biliárdasztalon zajló küzdelemre fókuszál.

Mi egyelőre meghúzzuk magunkat az egyik sarokban, legalább egy órája vacakolunk egy korsó sörrel meg fejenként két felessel, és próbáljuk felidézni, hány nyomorult kocsmában rúgtunk be együtt az utóbbi három évtizedben. A kezdetek eléggé összemosódnak, bár néhány alkalom a mai napig megvan mindkettőnknek. A pápai resti, amikor egy éjszaka háromszor igazoltatott minket ugyanaz a rendőr, és a végén be akart vinni, mert biztos volt benne, hogy hamisak az igazolványaink, annyira hasonlítottunk egymásra a fényképeken, hogy nem tudta eldönteni, melyikünk kicsoda. Az alter pesti kocsma, ahol Lenin-képekkel volt kitapétázva a fal, és Toni színművészetis cimborái félrészegen előadták az Éjjeli menedékhelyet. A Dorottya presszó a jó öreg Kaposváron, ahol Gota bemutatta nekünk a vőlegényét, mert marha fontos volt neki, hogy egyszerre ismerjük meg.

Toni ül háttal a bejáratnak, ha elnézek a válla felett, pontosan látom, ki lép be az ajtón. Persze még legalább fél óra, míg ideérnek a pestiek. Zsófi nemrég írt, hogy dugó van a sztrádán, de nem tudom nem felkapni a fejem minden ajtónyitásra. Egy éve nem láttam már Gotát, sőt az otthoniakon kívül senkit a régi csapatból. Nem mindenki hiányzik, illetve, ha őszinte akarok lenni, nem hiányzik senki az ügyésznő őnagyságán kívül. Ő is csak akkor, ha eszembe jut az elcseszett életem, kis túlzással naponta ötszázszor. Ha olyan zseni lennék, mint Isti, két korty sör között kiszámolnám, mennyi időt áldozott rám Gota az utóbbi egy évben, amióta a kapcsolatunk kimerül pár Facebook-lájkban és néhány sietős telefonhívásban, amiknek a végén megígéri, hogy a Viszockij-emléktúrán majd beszélünk.

Na igen, az Emléktúra. Nem is tudom, hogy miért neveztük magunkat a KISZ-ben Vlagyimir Viszockijnak, nem pedig „Barátság”-nak vagy „Ságvári Endré”-nek, mint a többi ideológiailag képzett, de beszari társaság. Fogalmunk sem volt, ki ez a ruszki csákó, csak Toni meg Gota tudta, hogy ő az orosz Cseh Tamás. Mutattak tőle számokat, tényleg ugyanúgy recsegtek, mint a rongyosra hallgatott Fehér babák meg a Budapest, de a szöveget senki sem értette, a nyolc év kötelező nyelvtanulás − kuka. Az ofőnek fogalma sem volt, ki ez a Viszockij, gondolta, orosz, abból baj nem lehet. Nem is volt belőle baj, csak néhány színházi fickó hallgatta Kaposváron, Toni is onnan ismerhette. Szóval senki, aki beleköthetett volna, nem tudta, ki ez a csóka.

Nem mintha visszasírnám a boldog nyolcvanas éveket, a KISZ-táborokat meg a sok hülye ünnepséget a városi pártvezetőkkel. Apám néha magával vitt, ha lejött Kaposvárra valamelyik nagykutya, azóta utálom a csokis-lekváros linzert meg a pogácsát. Alkalmanként minimum két tucat izzadságszagú, szederjes nyakú fószer lapogatta végig a hátamat, aztán hogy megy az iskola?, és milyen volt a zánkai úttörőtábor?, kérdezgették, de egyáltalán nem érdekelte őket a válasz. Aztán a fater leültetett maga mellé az asztalhoz, én meg kénytelen voltam felzabálni az összes kikészített aprósüteményt, mert az még mindig elviselhetőbb volt, hogy ültem és tömtem a fejemet, mint ha csak szimplán bambultam volna magam elé. Apám arra gondolhatott, hogy nem lehet elég korán kezdeni a kapcsolatépítést meg az ideológiai nevelést, vagy biztosítani akarta a jövőmet pártvonalon, de nem sokat ért vele, csak annyit, hogy a mai napig felfordul a gyomrom, ha meglátok egy tányér csokis-lekváros linzert, vagy felismerem valamelyik cimboráját a híradóban. Harminc éve KISZ-titkár volt, most ott mereszti a seggét a parlamentben, a becsületes magyar ember meg éhen hal, vagy alig bírja eltartani a családját, ha nincs neki nyolc-tíz megélhetési utódja. Mint például ezeknek itt a kocsmában, fogadok, hogy nem a nyári mezei munkától barnultak le, tolják az egyik sört a másik után, és biztos nem a mi tiszteletünkre gyűltek össze ezen a szép pénteken, hanem itt eszi a fene őket mindennap, amíg kitart a segély.

Mondhatja rám akárki, ahogy Gota mondja is néha, hogy szélsőséges lettem, pedig egyszerűen csak szeretek önállóan gondolkodni. Sosem zavart, ha valamiről azt mondta az aktuális hatalom, hogy nem helyes, szóval, ha az érzékeny fővárosi értelmiség szerint politikailag inkorrekt lennék, leszarom. Egyébként is, ők beszélnek, aztán ha az ember véletlenül piros-fehér csíkos sálat köt a nyakába, ujjal mutogatnak rá. Igen, az ember képtelen túllépni saját magán, itt vannak például a pultnál a cigók, ők is furán néztek, amikor bejöttünk, valszeg előítéletesek a turulos pólómmal.

Közben elkopott a sörünk, feltápászkodunk az asztaltól, odamegyünk a pulthoz, és Toni kikér még egy kört. Nem kellene berúgnom, mielőtt felérünk a szállásra, de már a kezemben a kupica, van még idő bőven, a Doki úgysem ér vissza értünk kilenc előtt. Nem volt boldog, hogy egész este fuvaroznia kell a társaságot, de hát ő szerzett ilyen világvégi házat, ahova csak külön engedéllyel lehet feljutni. Ráadásul nincs is rendes út, csak terepjáróval szabad nekivágni, olyanja meg csak Doki melóhelyének és persze Tibornak van, szóval az első körben felment a társaság nagy része, mi meg itt maradtunk várni a pestieket. Nem lett volna muszáj, simán befértünk volna mi is, Dia szokás szerint fel is húzta magát, azt mondta, hogy hülyeség Gota miatt itt maradnom. Diának igaza van, és tudom, hogy jót akar, de hiába dumálunk mostanában sokat – és nemcsak a munkák miatt, amikkel a férje időnként megbíz, hanem mint ősrégi barátok is −, bizonyos dolgokat egyszerűen nem ért meg. Például azt, hogy mit is jelentünk mi egymásnak Gotával, és hogy jön a képbe minduntalan Toni is.

Toni két perc alatt összehaverkodik a helyiekkel, épp azt magyarázza, hogy mi a barátainkkal huszonnyolc éve minden évben összejövünk október huszonharmadika környékén, és tök jó a hosszú hétvége, el lehetett jönni messzebbre is. Mért, honnan vagytok?, kérdezi az egyik cigó, Kaposvárról, na, az tényleg az ország másik vége. És miért ide jöttetek?, kérdezi valaki, hát, vigyorog Toni, az egyik haver nagy természetvédő, az talál mindig ilyen elbaszott helyeket, már bocs. Átöleli a srácot, én csak vigyorgok kényszeredetten, ha én mondanám BAZ megyére, hogy elbaszott hely, simán meglincselnének, Tonival meg röhögnek, az utóbbi időben ez van, ami miatt engem utálnak, az Tonitól természetes, és bár egyre jobban szeretem a megszokott dolgokat, ezt például eléggé unom.

Pedig a csajok mindig hisztiznek, ha nincs meleg víz meg angolvécé, folytatja Toni, csajok is vannak?, élénkül meg az érdeklődés rögtön, de még milyenek, büszkélkedik, mintha valami köze lenne bármelyikhez. Pedig csak szeretné, ha köze lehetne, mondjuk Gotához, de teljesen esélytelen, hiába ő a nagymenő színházcsináló, én meg a teherautó-sofőr, akinek a jogsiját is bevonták. Gota az én szerelmem volt, és az is maradt, még akkor is, ha időlegesen dobott a kedvéért harmadikban, sőt akkor is, ha utána máshoz ment férjhez. Vannak dolgok, amik nem változnak, és vannak emberek, akik összetartoznak, és mi Gotával ilyenek vagyunk.

Kocsmaajtó nyílik, és beesnek távolba szakadt földijeink. Zsófi, Ricse, Isti, a helyiség IQ-átlaga százzal emelkedik, na nem Ricse miatt, az a balfék Pesten sem vitte semmire, bár legalább munkája van. Meglepően egyben van az utóbbi időben, pedig mindent megtett, hogy szétcsapja az arcát, de valahogy nem sikerült neki. Annak ellenére, hogy nem állt meg az italnál, mint én meg Géza, de még a fűnél sem, úgy néz ki, mint valami menő énekes vagy színész. A viharos IQ-emelkedés fő oka Isti, aki Gota szerint az egyik legjobb programozó az országban, de van benne valami félelmetes. Általában nem szól senkihez, nem iszik mást, csak jaffaszörpöt, az ember azt hinné, hogy nincsenek is érzelmei, aztán egyszer csak megvadul, mint amikor harmadikban laposra verte Attist, csak azért, mert a sárga szalvétáját, amibe a mamája éveken át mindennap az uzsonnáját csomagolta, egyszer poénból titokban pirosra cserélte. Pedig Attis már akkor se volt gyenge kölyök.

Zsófi sikítva ugrik Toni nyakába, az egész kocsma elkerekedett szemmel nézi őket, és tényleg, egy csapat rózsaszín flamingó jobban illene ide, mint a doktornő. Ránézésre mesebeli tündér, nincs ötven kiló, a haja ugyanolyan fekete, mint másodikban, alter csíkos egyberuha van rajta, senki nem gondolná, hogy ez a nő három gyereket szült, és a baleseti sebészeten rakja össze az embereket naponta.

Gota?, kérdezem félvállról, valamit pakol a kocsiban, mondja Ricse, miközben lejattolunk, Istivel nem próbálkozom, ő sosem volt az a kézfogós típus. Kimegyek, megnézem, kell-e segíteni neki, mondom, és elindulok az ajtó felé, de Toni azonnal veszi a lapot. Nem ér, kiált utánam, még el sem kezdődött a Fogadás, ez így teljesen unfair. Jó fej vagyok, és nem mutatok be neki, pedig ha valaki, akkor ő nem beszélhet fair playről, ha jól emlékszem, ő csapta le anno a kezemről a csajomat, pedig barátok voltunk, vagy mi. Negyedikben együtt jártak, aztán érettségi után Gota visszajött hozzám, és volt egy egész jó évünk Pesten. Ő magolta a sok hülyeséget a jogi egyetemen, én meg mindenféle alkalmi melóból összeszedtem az albérletre valót, és meglehetősen sokat buliztam, például Tonival meg a lökött művész barátaival is. Aztán valahogy vége lett az egésznek, Gota állandóan azzal nyaggatott, hogy semmi értelme albit fizetni, inkább lakna a koleszban, én meg menjek vissza Kaposvárra, és végre tegyem le az érettségit. Bizonygatta, hogy nem akar szakítani, de egyszerűen képtelen voltam hinni neki, és amikor egy este lelkesen előadta, hogy következő félévben mehetne valami menő szakkollégiumba, szó nélkül összepakoltam, és leléptem. A rá következő szeptemberben szervezte először Géza az Emléktúrát, már nem is emlékszem pontosan, ki találta ki az egész Fogadást, mindenesetre azóta minden évben jelképesen megküzdünk Gotáért.

És minden évben én nyerek.

Az eső már akkor is szemerkélt, amikor Tonival ideértünk, most viszont zuhog, vissza kellene mennem a dzsekimért, de észreveszem Gota kocsiját a falu úgynevezett főterének másik oldalán, a buszmegálló mögött. És akkor már egyáltalán nem érdekel, hogy fázom, és hogy a csukám már attól pacallá ázik, hogy átfutok az úttesten, tíz másodperc múlva ott topogok a kocsi mellett. Sehol senki. Elég hülyén érzem magam, nézek jobbra-balra, aztán visszaindulok a kocsma felé.

A buszmegálló beállójából hirtelen elém penderül Gota. Elkapja a karomat, és behúz a bádogtető alá, közben megállás nélkül magyaráz a telefonjába, valami hivatalos ügy lehet, mert elég keményen osztja a szerencsétlent, aki a vonal túlsó végén valszeg csak bólogatni tud. Amikor befejezi, zsebre vágja a telót, na helló, Zozó, átölel, egy cuppanós puszi a fülembe, tudja, mennyire utálom a cuppanós puszit, de azt is tudja, hogy megteheti. Helló, rendőrlány, mondom neki, és összeborzolom a csini, rövidre vágott haját, persze csak óvatosan, mert azt meg ő utálja, ha bárki a hajához nyúl.

Összeölelkezünk, felveszem a megálló padjáról a hátizsákját, és indulnék vissza a kocsmába, de megállít, hogy semmi kedve még bemenni, inkább szívjunk el egy cigit. Emlékeztetem, hogy megint leszoktam, de csak legyint rá, és nekem is meggyújt egy szálat. Tudom, hogy ha elfogadom, egy hónap szenvedés lesz újra leállni, de nem érdekel különösebben, Gotával mindent ezerszer jobb csinálni, mint bárki mással.

Közben megint csöng a telefonja, most kedvesebb a hangja, szóval csak a lánya lehet, megbeszélnek egy-két apróságot, aztán Gota sóhajtva mered a kijelzőre, nem volt hajlandó a nagyanyjához menni, magyarázza, azt mondta, hogy már nem óvodás.

Tényleg nem az, bólogatok, lazulj már le, ez itt a Viszockij-emléktúra, tudod, amikor mindenki megszökik az életéből. Tudom, bólogat, és a szeme már mosolyog. És Fogadás lesz idén is, ugye?, kérdezi. Neked még van kedved ehhez a hülye Fogadáshoz, kérdezek vissza, nem unod még, most komolyan? Miért unnám, rázza a fejét, kifejezetten jó érzés, hogy az Egyes és Kettes Számú Kamaszkori Nagy Szerelmem, így mondja, csupa nagy kezdőbetűvel, ehhez kifejezetten van érzéke, hogy valamit csupa nagy kezdőbetűvel mondjon ki, és ezzel teljesen nevetségessé tegyen, Még Harminc Év Után Is Ölre Megy Értem.

Nem is tudom, felelem, lehet, hogy abba kéne hagyni, lehet, hogy tényleg csak akadályoz minket a továbblépésben, ugyan már, szakít félbe, ez olyan kemenesidiás szöveg, ez csak játék, Zozó, hülyülünk egész este, aztán kihirdetem, hogy nyertél, és legalább van egy éjszakánk, amikor nyugiban dumálhatunk. Persze, ellenkezek, de a többiek azt hiszik, hogy… Mióta fontos neked, hogy mások mit hisznek, értetlenkedik, aztán hirtelen összeráncolja a homlokát, csak nem azt hiszed, hogy esetleg Toni fog nyerni? Oké, összeugrottunk a múltkor azon a hülye posztodon, de pontosan tudod, hogy a konteóid és a pocakod ellenére is szeretlek.

Ebben lehet, hogy igaza van, már nem a pocakban, az rágalom, de amióta Tonival kitaláltuk a Fogadást, hogy újrajátsszuk közös életünk meghatározó traumáját, mindig én vittem szobára Gotát, azaz engem vitt szobára Gota. Akkor is, amikor otthon várt a mostanra exnejem, meg akkor is, amikor alig féléves volt a lánya. Az első két-három évben még szexeltünk is, de aztán ő összejött a sráccal, aki utána a férje lett, és már valahogy nem erről szólt a dolog. Sokkal inkább arról, hogy elvonulhassunk, beszélgessünk a világ dolgairól, hogy megpróbáljon segíteni, hogyan hozzam rendbe a nagyjából csődtömeg életem. Egyetlenegy éjszaka szólt csak róla, mikor az egész éjszakát végigbőgte a vállamon, két hónappal előtte halt meg a férje, de a Fogadás akkor is megvolt. A játékhoz hozzátartozik, hogy tápláljuk a többiek fantáziáját. A csajoknak, főleg Diának, meg is van a véleménye róla, pedig az egykori Vlagyimir Viszockij Alapszervezetben elég jól toleráljuk egymás faszságait. De azért pár évig még beszólogattak neki, hogy víg özvegy, meg ilyenek.

Hát, jó, mondom, akkor induljon a játék, elképesztő csinos ma este, főügyész asszony. Csak ügyész, hülyegyerek, feleli, és egyáltalán nem nézek ki jól, kurva nehéz heteim vannak, nézd csak a szemem alatt a karikákat. Kiáll az esőre, a kapucniját azért felhúzza, neki persze nem ázik át a bakancsa, tavaly mesélte, hogy amikor megvette, negyven percig áztatta a kádban, csak hogy kipróbálja, mit tud a csuka azért a hat számjegyű összegért. Emlékszel, kezdi dúdolni, játsszuk azt, hogy félünk megint, játsszuk azt, hogy játszunk megint, hogy az időre hályog tapadt, hogy a tangó divat. Kihúzza magát, feszes tánctartás, és lassú, lassú, gyors, eltáncol a kocsma felé. Ezt látná a Pest Megyei Főügyészségről valaki: dr. Szabó Ágota egyedül tangózik az esőben. Felkapom a hátizsákját, utánamegyek, és mire belépek az ajtón, már megszabadult a vizes kabátjától, közben szerzett egy sört, és teljes lelkesedéssel ismerkedik a helyi vagány csávókkal.

Na, fogadunk?, kérdezem Tonit, naná, hogy, válaszol vigyorogva, és elkezd szónokolni, hogy lehetőleg az egész kocsma hallja, idén újra, mint már annyiszor, Fogadást kötünk, hogy kivel tölti e jeles hölgy ma az éjszakát. Gota somolyog, a cigók nevetgélnek, Isti elmélyülten kevergeti a jaffáját egy sárga szívószállal. Zsófi meg Ricse elnézően vonja meg a vállát, ezt csináljuk már huszonnyolc éve, miért pont 2017 lenne a kivétel.

Jócskán elmúlik kilenc, mire Doki megérkezik az UAZ-zal, rendel egy kávét, még meg sem kapja, de már siettet minket, szar az út, és a töke tele van, hogy ő fuvarozzon mindenkit. Akkor miért megyünk az Annapurna négyezres alaptáborába, kötekszik Gota, hagyd már, csitítja Zsófi, emilen te is azt mondtad, hogy jónak tűnik. Jónak is tűnt, feleli egy fokkal szelídebben, de a képeken sütött a nap, és nem kellett a Doki nyavalygását hallgatni. Doki besértődik, ledönti a kávét, aztán visszaül a szakadék terepjárójába, Zsófi bemászik mellé, és elkezdi vigasztalni, komolyan, ez a nő egyszerűen képtelen abbahagyni a gyógyítást.

Isti indulás előtt kér a pultos csajtól még öt darab sárga szívószálat, kérem, hölgyem, mondja fahangon, számoljon a szörp mellé öt darab sárga szívószálat is. A kiscsaj vihogva kimarkol egy adag szívószálat a pulton álló pohárból, köszönöm, csak öt darab sárgát kérek, ismétli Isti. Mi is összeszedjük magunkat Tonival, míg Gota üzletel valamit a kocsma tulajával, elmegyünk klotyóra, aztán bedobáljuk a cuccunkat a terepjáróba. Doki még mindig mondja a magáét Zsófinak, hogy mennyire utál sötétben meg esőben vezetni, a hülye Ricse meg rájön, hogy neki is leért a sör, lepisálja a kocsma falát, mielőtt beszállna előre, Zsófi mellé. Elmossa az eső, de akkor is, felfoghatatlan, hogy tud ilyen igénytelen lenni.

Doki kocsija valamikor katonai autó lehetett, nemrég kapta az új melóhelyén, valami erdészetben. Elég váratlanul hagyta ott a Munkácsyt, ahol a fősuli óta tanított. Géza hivatalos verziója szerint pánikrohamai voltak. Dokiról ezer éve tudjuk, hogy homokos, én ennek ellenére régebben bírtam őt, de most, mióta Gézától megtudtam még néhány dolgot róla, már egy szerencsétlen betegnek tartom, akinek legalább van annyi önkritikája, hogy eltűnik az emberek közül. Pedig fogalmam sincs, mennyi igazság van abban, amit az igazgató úr összehordott.

Az első három ülés elég kényelmes, de hátul csak két lehajtható pad van a raktér oldalán. Isti letelepszik az egyikre, Toni meg én vele szemben a másikra. Gota bemászik Isti mellé, közben magyaráz, remélem, tényleg figyelni fognak a kocsimra, egy ötöst nyomtam a fickó kezébe, nehogy eltűnjön róla valamelyik visszapillantó. Mi van, nem bízol a faluban élő testvéreinkben?, kérdezem, de meg is bánom rögtön, Gota nagyon utálja ezeket, most is hiába magyarázom, hogy viccnek szántam. Kurvára nem vicces, mondja, nekem kurvára mindegy, hogy egy mélyszegénységben élő cigány vagy egy mélyszegénységben élő magyar, esetleg tót, spanyol, zsidó vagy hutu szedi le a fűthető visszapillantómat. Nem bízom bennük, és megér ötezer forintot, hogy beállhassak a kocsma udvarára. És igen, ez nem old meg semmit, sem a mélyszegénységet, sem a nemzetiségi kérdést, sem a lelkiismeretem háborgását, hogy miért nem bízok jobban az emberekben. Csak arra elég, hogy hétfőn ne kelljen új visszapillantót vennem.

Most miért, én is beálltam az enyémmel, szól bele Toni behízelgő hangon, de még ennek is örülök, legalább leszáll Gota a nemzetiségi kérdésekről, évek óta ilyeneken vitatkozunk, és bár ezerszer kijelentettük, hogy a mi barátságunk és összetartozásunk sokkal mélyebb, mint hogy holmi ideológia közénk állhasson, azért próbára tesszük a kapcsolatunkat ezekkel az összemarásokkal rendesen.

Tiéd volt ott az az új Opel?, néz csodálkozva Gota Tonira, miközben tüntetően a vállát fordítja felém. Nocsak-nocsak, a liberális értelmiség kirekeszt. Ja, Tibortól lízingelem. Tudod, elhatároztam, hogy új életet kezdek. És mi van az előzővel?, nevet Gota, de Tonin látszik, hogy komolyan beszél. Megörököltem Anya házát, mondja, és összeköltöztünk a barátnőmmel, az örökségből meg befizettem arra a kis csodára, Tibor elég olcsón megszámította, és kell a kocsi most, hogy jön a baba. Ezt nem mondod, fordul hátra Zsófi, halljátok, Toninak gyereke lesz. Elkezdődik a nagy általános örömködés, még Isti is gratulál. Ricse valahonnan előhúz egy üveg Unicumot.

Közben beérünk az erdőbe, az UAZ ötven métert nem megy egyenesen, durva szerpentin a hegygerinc felé. Toni a készülődő esküvőt részletezi, közben fogy a pia rendesen, nekem is odakínálja Ricse, de nem kérek, elég volt a három kör a faluban, meg kedvem sincs itt éltetni Toni menetrend szerinti örök szerelmét. Pedig látásból még ismerem is a csajt, ő is a színháznál dolgozik, és tényleg hót szerelmesek, csak a csaj még nem tudja, hogy Toninak Gota óta nem tartott tovább másfél évnél egyetlen kapcsolata sem. Ahogy nekem sem igazán, pedig már kétszer nősültem. Nem tudom, miért nem tudunk rajta túljutni végre. Dia szerint én azért nem, mert számomra minden szempontból Gota volt az első, és a csalódást, amit okozott, azóta sem tudom kiheverni. Nem tudom, hogy igaza van-e Diának, de tény, hogy kurva nagy pofon volt, mikor Toni elszedte tőlem a pesti osztálykiránduláson a szerelmemet. Gota először velem akart kiszökni a szállásról, mert olvasott valami hülye verset, hogy milyen kemény éjjel átsétálni az Alagúton. Meg akarta csinálni, de nekem már nem volt több dobásom: az ofő kirándulás előtt direkt elbeszélgetett velem, még egy kilengés, Zoltán fiam, és repülsz az iskolából. Szóval Toni lógott ki vele, vissza meg már kézen fogva jöttek.

Nem sokra mentem a szabálykövető magatartással, utána így is kirúgtak, simán elment utolsó dobásnak, hogy félig összetörtem a diákszállót.

Letérünk a szerpentinről, na, most jön a neheze, sóhajt Doki, ezek erdészeti utak, leginkább traktorok meg IFA-k járnak rajtuk, és az esőtől csúszik, mint a franc. Ez a franc annyira dokis, ez a legdurvább szó, amit használ, szerintem sosem hallottam tőle még egy normális bazmeget. Most is csak ezt ismételgeti, pedig az UAZ időnként, mint egy szánkó, oldalvást megindul lefele, de Doki valahogy mindig korrigál, mielőtt nekimennénk valami sziklának vagy fának. Toni gyomra nem bírja a három gét meg az unikumot, ha nem állunk meg, sóhajt, telehányom a kocsit, persze hogy megállunk, kiszáll, és eltűnik egy fa mögött. Zsófi pár perc múlva utánamegy, nemsokára jönnek is vissza, Toni arca olyan fehér, hogy világít a sötétben. Persze kiszállok én is, segítek berakni a hülyét hátra, mégiscsak a barátom. Miután kitettek a suliból, megpróbált kimenteni az anyámnál, meg egyébként is, segített mindenben, gondolom, főleg a lelkiismeret-furdalás miatt, de akkor is. Nélküle meg Vica nélkül sosem jutok el az érettségiig a dolgozók gimnáziumában, ugyanis Vicával jártam utána egy évig, pontosan addig, amíg Gota nem szakított Tonival. Bár nem sokat ért, hogy eljutottam odáig, úgy megbuktam, mint a szél, pedig apám régi harcostársa volt az elnök. Emlékek ide, barátság oda, nem jött be neki az árnyalt történelemszemléletem.

Zsófi visszaül Ricse mellé, de aggódva nézeget hátra Tonira, most mit gyógyítasz?, kérdezi Ricse, szabadnapod van, egy orvosnak sosincs szabadnapja, felel Zsófi, olvastad a Pestist? Robin Cooktól?, kérdez vissza Ricse, nem, legyint Zsófi, mindegy.

Közben Ricse témát vált, fel akarja hívni Gézát valami faszsággal, nem érted, hogy nincs ott térerő, magyarázza Doki, a ház egy patakvölgy mélyén van, a rádiót sem lehet fogni. Előkaparom a telefonomat, a térerő tényleg nulla, pedig állítólag most még valami fennsíkon járunk. Itt legfeljebb olyan telefonnal hívhatsz fel bárkit, ami egyből képes a műholddal kapcsolatot teremteni, okoskodik Isti.

Már majdnem tizenegy óra, mire leérünk a házhoz, az utolsó ötszáz méteren mindenkinek halálfélelme van, az UAZ szánkázik lefelé vagy háromszáz métert, a francba, itt sem jövünk vissza, míg fel nem szárad, morog Doki, aztán valahogy csak leérünk, bár tíz centin múlik, hogy nem lapítja ki az UAZ a Tibor vadonatúj Antaráját.

Na, mi van, megálltatok piknikezni?, kiabál ki Géza a teraszról, mi meg kikászálódunk a kocsiból, és mire beérünk a házba, totál vizes vagyok megint. Toporgunk a bejárat előtt, és ámuldozunk, milyen kecót kerített idén Doki. Csak a fedett terasz vagy huszonöt négyzetméter, pácolt fabútorral meg kipárnázott kanapéval, az egyik fal üveg, látom, hogy bent sem semmi a színvonal. Állítólag idén nyáron újította fel a vadásztársaság, energetikailag önellátó, még saját forrása is van.

Megisszuk kint az itteni első felest, aztán bemegyünk. A házban, mintha a nagy terasz tükörképe lenne, egy ugyanakkora nappali vagy társalgó, középen hosszú asztallal, a fal mellett kanapé, a kanapén Attis és Netti, aki pár napja jött haza Hollandiából. Ezek szerint a mi Fogadásunk mellett a másik állandó programpont is meglesz, Netti megpróbálja befűzni Attist, ezer éve ezzel próbálkozik, de sosem jön össze neki. Nem nagyon értem, Netti egész jó csaj, bár mióta kint dolgozik valami banknál Amszterdamban, nem sokat tudunk róla.

Na lehet jönni kajálni, kiabálnak a csajok, Ila és Vica két hatalmas fazékkal közelít, jellemző, hogy kik főztek megint. Körbeüljük az asztalt, Gota valahol a másik oldalon Isti és Zsófi között. Eddig tizenketten vagyunk, és még két szék üres, az egyik spec mellettem. Tibor, ne fűzd a nőt, kiabál a szobák felé Géza, hogy fog ez mutatni a kampányodban, srácok, jegyezzétek már meg, hogy ebben a társaságban hivatalosan csak mi dugunk az Ilával. Ila zavarba jön, és Vica is fülig pirul, nem is csoda, szerintem ő velem szexelt utoljára még nyolcvankilencben.

Végre megérkezik Tibor és Dia is, hirtelen beugrik, hogy Dia férje, Zoli nem kifejezetten örülne, ha megtudná, hogy Dia Tiborral dumcsizik kettesben. Mondjuk, miért tudná meg, főleg kitől, én biztosan nem mondok neki semmi rosszat Diáról. Végül is ő a legjobb barátom mostanában, még akkor is, ha ma egész este az első szerelmem körül ugrálok majd. Magától értetődően letelepszik mellém, na, lesz fogadás?, tér rögtön a tárgyra. Már van, mondom, a hagyomány szent. Elhúzza a száját a szokásos kedves, bölcselkedő mosolyával, néha megfordul a fejemben, hogy több is lehet ebben a mosolyban barátságnál, de nem akarom áltatni magam. Mindenesetre tudom, hogy nem örül a fogadásoknak, szerinte minden évben porig alázzuk magunkat Tonival. Szerinte, ha egyszer nemet mondanék Gotának, képes lehetnék mindenre, elköltözhetnék anyámtól, rendbe tehetném a dolgaimat a fiammal, találhatnék valami normális melót, nem csak olyan alkalmi szarokat, mint amikor a férjének csinálok ezt-azt feketén. Lehet, hogy igaza van, lehet, hogy csak ez kellene, hogy egyszer ne jöjjek el a Viszockij-emléktúrára, ami persze nem túra, hanem három nap időutazás, de Dia épp a lényeget nem érti. Engem ez a társaság éltet. Még akkor is, ha nagyon másképp alakult az életem, és ha egyes tagjaiért nem rajongok mostanában, ők azok, akik a világ másfajta részeihez kötnek. Tök mindegy, hogy évente egyszer látok valakit, mint Gotát vagy Istit, de amíg a kocsikról beszélgethetek városunk első számú vállalkozójával, dicsérhetem Zsófi gyerekeit, egy asztalnál ülhetek a Munkácsy jelenlegi igazgatójával és kedves feleségével, kikaphatok sakkban a Kürt Zrt. géniuszától, és huszonsok éve ugyanazt játssza velem a Pest Megyei Főügyészség kérlelhetetlen munkatársa, addig nincs különösebb baj. Addig még ugyanaz a szabadon gondolkodó, lázadó srác vagyok, akit a szerelme miatt kirúgtak az iskolából, nem pedig egy saját kudarcaitól megkeseredett lúzer.

Géza intésére Ila elindítja a zenét a telefonján, a Rendőrségi jelentéssel kezdünk, mint általában, és amikor vége van a dalnak, Dia az órájára néz. Elmúlt éjfél, mondja, aztán fogja a tányéromat, gyere, szedek neked babgulyást.

2
Doki
Szombat, 00:02−03:19

Végre kinyithatok magamnak egy sört. A többieket nézve van mit bepótolnom. Toni túl az első taccson, még útközben dobta az erdőben. Korábban úgy nézett ki, mint egy háromnapos vízihulla, de Géza házi pálinkája rendbe tette a gyomrát.

Mindenki az asztalnál, mindenki beszél, egyszerre. Dicsérjük a kaját, Ila és Dia szokás szerint kitett magáért, babgulyás házi galuskával, otthonról hozták műanyag dobozokban.

Géza szólásra emelkedik, megkocogtatja a sörösüvegét villával. Senki nem figyel rá, elkiáltja magát, ahogy a suliban szokta:

– Fiatalok!

Csend egy pillanat alatt. Ha csak ezért iskolaigazgató, már megérdemli. Feltápászkodik, beszélni kezd:

– Na akkor! Kedves barátaim! Most, hogy végre befogtátok a szátokat, egykori alapszervezeti titkárként felhatalmazva érzem magam, hogy megnyissam a huszonhetedik…

– Huszonnyolcadik – szól közbe Pisti fahangon. – Kilencvenben kezdtük, ez most a huszonnyolcadik. Három éve jubiláltunk.

– Nem mondod, hogy mindjárt harminc éve érettségiztünk – nyafog Netti.

Géza nem zavartatja magát.

– Oké, akkor a huszonnyolcadik. Szóval tisztelt egybegyűltek! Engedjétek meg, hogy megnyissam a huszonnyolcadik Vlagyimir Viszockij-emléktúrát. Külön örömömre szolgál, hogy idén mindenki itt van. Kivéve azokat, akik nem lehetnek köztünk. Hagyományainkhoz híven egyperces néma felállással tisztelegjünk Fecó és Kata emlékének.

Felkelünk az asztaltól, csendben, csak a bunkó Ricse gyűri össze a sörösdobozát. Állunk, jóval tovább, mint egy perc. Fecót mindenki bírta nagyon, tavalyelőtt kapott infarktust. Pechje volt, elvitte az első. Kata meg már huszonnyolc éve halott.

Az ikertestvérem volt.

A rendőrség szerint valami perverz megerőszakolta és megfojtotta Franciaországban. Alig telt el pár hónap az érettségi után, és sokáig nem tudtunk róla semmit, csak következő tavasszal találták meg a holttestét egy Marseille melletti erdőben.

Máig nem tudtuk feldolgozni a halálát, főleg én, annak ellenére, hogy nem voltunk különösebben jóban akkoriban. Sőt, fogalmam sem volt az akkori ügyeiről, csak azt tudtam, hogy lelépett a nagy büdös szabadságba. Igazság szerint menekült, méghozzá előlem, mert pár hónappal azelőtt mondtam el neki, hogy meleg vagyok. Rettenetesen kiakadt, talán egy kicsit ezért is indult neki Európának Ricsével. Illetve Ricsével, Tonival, Tiborral meg Tibor egyik unokahúgával, akinek már a nevét sem tudom. Aztán a többiek hazajöttek, de ő meg Ricse kint maradt csövezni. Kata azt írta az utolsó képeslapján, hogy egyelőre nem tudja elképzelni, hogy egy országban éljen velem. Tudom, előbb-utóbb elfogadott volna, de nem volt ideje rá. Meghalt, az én gyönyörű nővéremet megölte egy állat.

Sosem fogom kiheverni a halálát. Sem azt, hogy úgy halt meg, hogy nem számíthatott rám… hogy nem békülhettünk ki... Hogy nem számíthatott rám úgy, mint előtte tizenkilenc évig bármikor. Hogy nem érthette meg, hogy attól, hogy homokos vagyok, mindig az ő szerető, védelmező bátyja maradok.

Szerető, védelmező, soha nem felejtő bátyja.

Ricse is eléggé megzakkant a történtektől, mert akkoriban mintha együtt lettek volna, nem láttam utána két évig, elvonón volt, azt mondta. Nem is tudom, ha igaz is a sztori, nem volt valami sikeres a kúra. Senkivel sem beszéltünk Kata haláláról évekig, persze a néma egyperces tiszteletadás mindig megvolt, de a némaság sokkal fontosabb volt mindenkinek, mint a tisztelet. Idén olyasmik derültek ki, amiket nem gondoltam volna Katáról meg a többiekről. És hiába tisztázódott később sok minden, már nem tehetek semmit a testvéremért. Csak azt, hogy nem hagyom elhalványulni az emlékét.

Netti töri meg a csendet.

– Tonikám, a gitárodat!

Toni fogja a hangszert, elkezdi a Ballada a gyermekkorrólt, közben Ila mindenkinek tölt egy felest. Ilyenkor még Pisti is velünk iszik, pedig ő soha nem fogyaszt alkoholt. De Zsófi elmagyarázta neki, hogy ez miért fontos, azóta leküzdi valahogy évente ezt az egyet. Mire a második versszak végéhez ér a dal, mindenki kezében ott a pohár. Toni nincs formában, már másodszor rontja el a szöveget, le is teszi a gitárt.

– Na, vegyük komolyan az ivást! – oldja a hangulatot. Mindannyian leküldjük a pálinkát, csak Vica teszi le majdnem érintetlenül a poharát.

– Mi az, Vicácska, nem ízlik? – kérdezi Géza. Van valami kötekedő él a hangjában.

– Nem csodálnám – kel a barátnője védelmére Netti. – Géza, no offense, de ez egy ócska kerítésszaggató.

Pisti, mintha csak bizonyítani akarná Netti igazát, majdnem megfullad.

– Az a baj, hogy nem sárga szívószállal ittad – szól be neki Zozó, de Pisti meg sem hallja. Úgysem értené a viccet, egyszerűen nincs humora, mindent szó szerint vesz. Ricsével és Diával jót nevetünk, még Zsófi is elmosolyodik. Pedig ő soha nem szokott nevetni Pistin. Szerinte nem szép dolog senkit kinevetni, főleg nem olyan dolgok miatt, amikről nem tehet, és ezzel elméletileg én is egyetértek. De meg kell tanulni együtt élni a kinevetéssel. Nekem is elég sokáig tartott, hogy ne sértődjek meg a szemét megjegyzéseken a leejtett szappanokról. Aztán mikor sok év után eljutottam oda, hogy lepereg rólam az egész, akkor rájöttem, hogy ennyi kell nekik. Ők elfogadják, hogy meleg vagyok, én meg elfogadom a szar poénokat.

– Na, gyerekek, kezdjük el a Kört! – javasolja Géza.

Utálom a Kört.

Kajálás közben mindenkinek fel kell állnia, és három mondatban összefoglalni az utolsó év legfontosabb eseményeit, hogy képben legyenek a többiek. Hát a legfontosabb eseményekről én egészen biztosan nem fogok beszélni. Elégedjenek meg a hivatalos verzióval.

– Na, ne szégyenlősködjetek, mint szűzlány a szvingerpartin! – türelmetlenkedik Géza. – Vicuska, kezdd el, légy szíves!

Vicuska elkezdi. Hogy is mondhatna ellent a főnökének? Ugyanolyan rajongással néz fel rá most is, mint gimnazista korunkban, amikor Géza volt a menő KISZ-titkár, és az összes lány odáig volt érte. Legalábbis addig, amíg össze nem jött Ilával. Vica iszik egy korty ásványvizet, és az asztalra támaszkodva feláll. Leadott négy-öt kilót, kifejezetten jól áll neki, bár elég sápadt. Még így is jobban néz ki, mint a rommá szolizott Netti. Van rajta jócskán fölösleg, de tud öltözni hozzá. Amikor még a suliban dolgoztam, és jóban voltunk, időnként elmentünk együtt turkálni. Másra a közalkalmazotti fizuból nem nagyon futotta.

– Hú, idén… idén sem történt semmi különös. Leadtam a negyedikeseimet, és egy tüneményes elsős osztályt kaptam. Nyáron elmentem Korfura anyuékkal, ja, és két versemet közölte a Somogy irodalmi folyóirat.

Nagy taps, füttyögés, ováció, Vica irodalmi pályája már huszonöt éve nehezen indul. Pedig nem ír rossz verseket, igaz, nem ír jókat sem. Magány, szerelem, ezekről szólnak Vica versei, és ezekről elég nehéz bármi eredetit mondani. Vicának mindenesetre nem sikerül. Miközben leül, bólogat, hogy majd megmutatja. Hát persze hogy elhozta a kivágott újságlapot, akinek gyereke van, azt mutogatja, akinek verse, azt.

Nekem nem nagyon van dicsekednivalóm, szóval inkább hagyjuk.

Vica mellett balról Toni. Neki aztán van mondanivalója minden évben. Általában megcsinálja élete darabját a színházban, és az örök szerelmét is meg szokta találni.

– Hát, nekem nagyon jól indult az év, januárban megnyertünk egy alternatív fesztivált az Éjjeli menedékhellyel Nizzában, és megismerkedtem egy fantasztikus lánnyal, aki díszlettervezőnek jött a színházba.

– Na, és hagytak belőle valamit a színész urak? – kiabál bele az asztal másik végéről Zozó. Képtelenek leszállni egymásról. Gota miatt van az egész, ráadásul Zozó nem veszi észre, hogy a csaj csak szórakozik velük. Szerencsére Toni most nem reagál a provokációra. Komolyan el akarja mondani, mit történt vele idén.

– Aztán februárban meghalt Anyu, tudjátok, ez megváltás volt neki, de hát akkor is. És…

Toni hatásszünetet tart. Tudom, mi következik, idefelé már volt egy coming out, akik tudják a hírt, készítik a kezüket a tapsra. Ricse egy pezsgőt is kerített valahonnan, alig bírja visszatartani a dugót.

– …bár az elején nem tűnt komolyabbnak, mármint a kapcsolat a lánnyal, végül is egész jól összemelegedtünk, olyannyira, hogy jövő februárban megszületik a kislányom, és Rita lesz a neve, Anyu után.

A pezsgő végszóra durran. Öt perc is eltelik, mire lenyugszik mindenki, és visszatalálunk a körhöz. Netti veszi át a szót, nem áll fel, csak megigazgatja a blúzát, hogy Atti, aki mellette ül, még véletlenül se mulasszon el semmit a dekoltázsból. Nem értem Nettit, ezer éve nyomul Attira. Oké, hogy majdnem ötvenévesen is észbontó teste van a srácnak, de Netti nem sík hülye, rájöhetett volna, hogy az edző úr a fantáziátlan, monogám heteroszexuális marha archetípusa. Akinek a becsület mindennél többet ér.

– Azt biztosan tudjátok, hogy januárban megkaptam egy állást Amszterdamban, az ING központjában, elemzőként dolgozom, elég húzós, napi tizenkét óránál ritkán vagyok bent kevesebbet. Bár meg is fizetik rendesen. A holland pasik ugyanolyan bénák, mint a magyarok – néz jelentőségteljesen Attira –, szóval még mindig szingli vagyok, viszont van egy helyes törpeuszkárom, aki most egy kutyamotelban várja vissza a gazdit.

Netti szavait elég vegyesen fogadjuk. Kutyája van gyerek helyett. Azt hiszem, a legtöbben nyomorultnak érzik ezt. Ugyanakkor soha egyetlen megjegyzést sem tett a másságomra. És ezért hálás vagyok neki.

Atti közben már beszél, az elejéről le is maradtam. Sebaj, ezt a történetet úgyis ismeri egész Kaposvár.

– …szóval, akármennyire is marasztaltak a Fradinál, Tibor meggyőzött, és nem bántam meg, az őszi idényben eddig veretlen a csapat, jó esélyünk van bekerülni a legjobb nyolc közé. Márti meg a srácok imádják a várost, szóval azt hiszem, jó döntés volt hazajönni húsz év után.

Kétségtelen, hogy Attis a legjobb rögbiedzők egyike. Gimiben még kézizett, aztán váltott, és rögbisként már válogatott is volt. Az edzőit valahol Skóciában csinálta, de már Pesten kezdte az utánpótlás-nevelést, és mindent megnyert, amit meg lehetett nyerni. Tibor meg, amikor már nem tudott mit kezdeni a pénzével, alapított egy klubot, és hazacsábította Attit edzőnek. Fogalmam sincs, mennyit kaphat a srác havonta, de Tibort ismerve nem panaszkodhat.

Tibornak van pénze dögivel, és ha fizetnie kell valamiért, nem alkudozik túl sokat.

Közben feltápászkodik Zozó, és elég gyorsan csend lesz. Még mindig muszáj figyelni rá.

– Ha igazán kíváncsiak vagytok, elmondom, hogy az idén sem történt velem semmi különös. Ugyanúgy az anyámmal élek, ugyanabban a lakásban, amiben akkor is laktunk, amikor suliba jártunk, ugyanúgy statisztálok a színházban, tehát akár művésznek is nevezhetem magam, más melóm meg leginkább akkor van, amikor jó városunk, Kaposvár dicső nagyvállalkozói és polgárai, mint például Dia férje vagy Géza juttatnak valamit, leginkább persze feketén, de ebből legalább nem kell gyerektartást fizetni. Mostanában leginkább alkalmi nőismerősökkel múlatom az időt, akik persze nem érnek az itt megjelent egykori nagy szerelmem – jelentőségteljes pillantás Gota felé – nyomába sem.

Szokás szerint elég hatásvadász szöveget tol, de Dia belerondít a pillanatba, felborít egy sörösüveget, a sör felhabzik és kifut, végig az asztalon, át a másik oldalon Gézáék felé. Persze jönnek a keresztelős poénok, Ila zavartan nevetgél.

Csak én veszem észre, hogy Vica majdnem elsírja magát. Pocsék lehet, hogy Zozó megint átnéz rajta. Pedig miután Gota dobta harmadikban, és kivágták a suliból, Vica volt az egyetlen, aki igazán kiállt mellette. Meg mondjuk Toni is, de ő csak a saját lelkiismeretét akarta megnyugtatni. Vica meg igazán szerette őt. És amikor Gota dobta Tonit is, és megint összejött Zozóval, az a hülye szó nélkül otthagyta Vicát. Egy francos levelet sem küldött neki, csak felment Gotával Pestre. Vica azóta sem tudta túltenni magát rajta, és azt hiszem, máig én vagyok az egyetlen férfi, akiben megbízik. Tőlem meg az érzelmi támogatáson kívül nem sokat várhat.

Nem mintha utálnám Zozót, bár ahogy az évek telnek, egyre jobban mutatja a becsavarodott hazafi minden tünetét. Engem nem piszkál, minden szélsőjobbosnak el kell tudni mondania magáról, hogy van egy zsidó, cigány vagy homokos barátja. És erre én pont jó vagyok. Csak az háborít fel, hogy nem veszi észre, hogy a fogadásukkal minden évben megalázza Vicát. És ma valahogy nem tudom tartani a számat.

– Arra a nagy szerelmedre gondolsz, aki egy éven keresztül mindennap a suli előtt elment hozzátok ellenőrizni, hogy pálinkán kívül reggeliztél-e valamit, vagy arra, aki egy megalázó fogadás miatt évente egyszer szánalomból lefekszik veled?

Vica feszengve néz rám, Gota és Zozó feje átveszi az árpádsávos kendő színeit. Egyik fehér, másik vörös.

– Legjobb lenne, ha befognád, rohadék buzeráns! – hajol át Zozó az asztalon. Keményen állom a tekintetét, tudom, hogy csak a szája nagy.

– Na, gyerekek, nem kell egy vicc miatt egymásnak esni! – csitít minket Géza. – Diácska, folytatnád, mielőtt ez a két hülye átharapja egymás torkát?

Végigértünk az asztal egyik oldalán, Dia jön, aki a túlsó asztalfőt osztja meg Ricsével. Idegesen súg valamit Zozónak, aztán feláll, és beszélni kezd.

– Hát, nálunk sajnos semmi újdonság. Zoli sokat dolgozik, nekem megvolt az ötödik beültetésem, de ez sem maradt meg, többet nem próbálkozunk. Azt hiszem, nekem ez ebben az életben nem adatik meg.

Látszik Dián, hogy rettenetesen zavarban van. Az utóbbi években kábé mindig ugyanezt mondta, Zoli sokat dolgozik, beültetés volt-lesz, nem maradt meg. Ezenkívül alig tudok róla valamit, a férjéről is csak annyit, hogy nagypályás vállalkozó, de nem az a Tibor-féle kifinomult típus. Nem is értem, mit keres mellette Dia, aki eléggé lelkizős alkat. Régebben még new age önismereti klubot is vezetett a suliban kamaszoknak csak úgy szerelemből, jógával, horoszkóppal meg ilyenekkel. Tavaly mondjuk abbahagyta, amikor kórházba került.

Ricse, ahhoz képest, hogy mekkora tapló, elég hamar észreveszi, hogy Diának kínos a többiek figyelme. Beszélni kezd, Dia meg leül, és csendben kifújja az orrát.

– Fú, én először is eladtam a lakásomat, és a pénzből vettem két kisebbet, az egyiket kiadom, és az összes törlesztőt fizetem belőle. Ja, és Netti, lehet, hogy megyek Hollandiába én is, villanyt szerelni, csak le kell tennem az alapfokot angolból.

– Te? Hollandiába? Villanyt szerelni? – kiabál közbe Géza az asztal másik végéről. Elég kapatos lehet már, különben nem kötözködne, és nem elégedne meg tőmondatokkal. – Apám! Bekukkantasz egy kávézóba, aztán utána a lila elefántokat…

Ila pirulva löki oldalba a férjét. Súg is neki valamit, Géza persze még a látszatát is el akarja kerülni, hogy neki bárki parancsolhat.

– Gézám, mielőtt elkezded alázni a nejed, tölts nekem egy rendes adagot a pálinkából. Esetleg koccinthatunk is, ha bírod még – menti meg Gota a helyzetet. Míg Géza tölt, int Ricsének, hogy folytassa, ő veszi is a lapot.

– Szóval most hetente háromszor angolra járok, tök jó arc fiatalokkal, van egy dögös fősulis kislány a csoportban, azzal kavarunk, de nem akar semmi komolyat, azt mondja, ciki, hogy kétszer annyi idős vagyok.

Géza önérzete még nem heverte ki az előző csörtét Gotával, de most úgy érzi, visszavághat a női nemnek:

– Ha jobban belegondolok, nekem is ideje lenne lecserélnem az Ilát két húszévesre, de hát mit tegyek, ha egyszer ilyen ragaszkodó típus?

Gyér vihogás, a lányok húzzák a szájukat. Ricse oldalba lök.

– Dokikám, kezdd már el, mielőtt a Géza belebonyolódik, hogy ki kit cseréljen le.

Felállok, ennyi elég is, hogy rám figyeljenek. Tudom, hogy akármilyen bunkók vagyunk időnként, azért mindenki kíváncsi a másikra. Arra meg főleg, hogy miért hagytam ott a Munkácsyt tavaly a tanév kellős közepén.

De ma nem lesz több coming out. Géza ismeri a történetemet, de ő, na nem szívjóságból, csak puszta önérdekből, nem adja tovább. Toni meg, az egyetlen, akivel beszéltem a dolgokról, megesküdött, hogy köztünk marad. Ő az anyukáját temette el azon a héten. Először csak úgy volt, hogy segítek neki kidobálni a Rita néni cuccait, mert épp ráértem, előkerült egy csomó régi dolog, találtam néhány fotót a francia útjukról is… aztán az üres lakásban három napig ittunk meg dumáltunk. Talán hülyeség volt megbízni benne, de egyszerűen beszélnem kellett valakivel.

– Azt legtöbben tudjátok, hogy februárban otthagytam a sulit. Szerettem volna végigcsinálni még az évet, de egyszerűen megcsömörlöttem, idegileg nem bírtam tovább. Pár hónapig voltam munka nélkül, aztán Tibor beajánlott egy vadásztársasághoz. Külföldieknek szervezek vadászatokat Pécs környékén, szóval el is költöztem a városból, de nem messzire.

Vicus együttérzően bólogat. Ő aztán tudja, hogy lehet idegbajt kapni a kölköktől. Biztos van, aki nem elégedett a magyarázatommal, Zozó például még mindig elhúzott szájjal méreget.

Gézának persze megint bele kell szólnia:

– Ne tudjátok meg, milyen nehéz volt egy normális biológia szakos tanárt találni év közben. Jól a slamasztikában hagytál, öregem, mondjuk, ha teljesen bekattansz, az sem lett volna jobb. De örülök, hogy találtál valami nyugisabb melót.

Tibor közben már elkezdi a mondókáját:

– A magánéletemben különösebb változásról szerencsére nem kell beszámolnom, hacsak arról nem, hogy Mariannával kiköltöztünk Cserfőtől nem messze egy erdei házikóba. Azt nagyjából mindenki tudja, hogy elég izgalmas projektekben voltam tavaly, fel kellett építeni egy fémmegmunkáló üzemet, de nagyjából minden megy már magától. Azt viszont kevesen tudjátok, hogy mire készülök. Most, hogy a cégek ilyen jól beindultak, szeretném egy kicsit gatyába rázni a várost, szóval elkezdtem terveztetni egy kampányt tizenkilencre…

És még azt hittem, nem lesz több coming out. Sebaj, még egy lehetőség a koccintásra, Géza már töltöget is. Tibor mint független polgármester, nem is rossz ötlet. Ha úgy vezetné a várost, ahogy a vállalatait irányítja, fél év alatt Kaposvár lenne a Kánaán. A feddhetetlen vállalkozó, akinek az életében nincsen fehér folt. És fekete sem. Szinte a semmiből építette fel a birodalmát tizenöt év alatt.

Szinte a semmiből.

Boldog egyetértésben fikázzuk a jelenlegi városvezetést, csak Dia van feltűnően csendben. Tíz perc is eltelik, mire csillapodnak a kedélyek, és Zsófi szóhoz jut.

– Velem nem történt ám semmi extra. Az ikreket felvették egy nagyon jó gimibe. Engem meg majdnem kineveztek osztályvezető főorvosnak, de nem hagytam magam, fene sem akar műtétek helyett adminisztrálgatni. Ja, és nyáron voltam a férjemmel Jor… jaj, ez már a negyedik mondat, bocs!

Zsófi kuncogva visszahuppan a székére, valamit pusmog Gotával.

– Szóval Zsófi volt Jordániában, és azt akarta még mondani, hogy Petra a legszebb hely a világon – tolmácsol fel sem állva Gota. − Nekem viszont elég lesz két mondat is. Az én lányomat is felvették, ugyanoda, ahová Danit és Balázst, de sokkal jobb pontszámokkal, lehet tapsolni!

Ezzel oldalba taszajtja Pistit, hogy ő jön. Nagyszerű, megint nem mondott magáról semmit! Pisti feláll, idegesen babrál egy sárga szívószállal.

– Hát, én még mindig a Kürtben dolgozom. Idén átkerültem a Biztonsági Intelligencia Központba, itt főleg sérülékenységvizsgálatokat végzek. Néha hiányzik a régi munka, de ez is nagyon izgalmas terület…

– És a csajok? – kiabál közbe Ricse. Pisti zavarba jön, sohasem volt semmiféle nője, legalábbis nem tud róla senki. Nehéz is lenne elképzelni, attól is irtózik, ha valaki hozzáér. Ha Pisti most lenne gyerek, aspergeresnek neveznénk, de a mi időnkben még csak csodabogár volt. Gota kikel magából, felpattan, elkezd ordibálni Ricsével. Géza megpróbálja lecsillapítani a csajt, persze már csak ő meg Ila van hátra. Ahogy ismerem az igazgató urat, alig várja, hogy beszélhessen. Gota visszaül a helyére.

– Ne is foglalkozz vele! – súgja Pistinek.

– Á, megszoktam, de azért kösz – felel a srác, és lesöpri Gota kezét a karjáról.

– Na, akkor én elmondanám, hogy velünk mi van – áll fel az asztalfőn Géza. Igazság szerint Ila jönne, de már mindenki tudja, hogy Géza beszél helyette is. Pontosan olyan, mintha évzáró beszédet tartana. Hat barokk körmondat a boldog semmiről, szerintem megírta és begyakorolta előre.

– Ila, veled sem történt semmi érdekes? – kötekszik Netti.

– Á, semmi – mosolyog Ila.

– Á, semmi, csak kineveztek a rehab vezetőjének, infarktust kapott az apukád, és két hétig kórházban voltál az asztmáddal – szól át az asztal másik oldaláról pikírten Dia. Géza egy kicsit zavarban van, megköszöni a figyelmet.

– Amennyiben nem akarjuk Gézát tovább cikizni, húzzunk ki a levegőre egy rendeset cigizni – rappel Ricse, és felkel az asztaltól. Páran csatlakoznak hozzá.

– A szobabeosztást még el kellene intézni! – szólok utánuk, de már kint vannak a teraszon. Vica és Ila nekiáll leszedni az asztalt, én is előkaparom a pipámat meg a pulóveremet a hátizsákomból, és indulok kifelé. Tiborral egyszerre érünk a teraszajtóhoz, önkéntelenül előreengedem.

– Köszi, hogy ilyen jó házigazda vagy, foglalkozol a szobabeosztással, meg minden – mondja nekem az ajtóban.

– Ugyan, semmiség – felelem.

– Dehogy, ez nagyon fontos – csóválja a fejét. – Figyelni kell az emberekre, és nagyon sok múlik az ilyen apróságokon.

A teraszon valaki meggyújtotta a fáklyákat, de hiába a barátságos fény. Hideg van, nyirkos minden. Az eső hangja elnyomja az erdő neszeit. Toni a telefonján elindít egy zenét, így kevésbé nyomasztó a házat körülvevő sötétség. Gondolom, Gota valamelyik régi kedvence, Toni ilyenekkel próbálkozik mindig. Soha nem jön be neki semmi, de nem adja fel, minden évben készül valami meglepetéssel. Zozó meg csak duzzog, érzeleg, aztán mégis ő viszi el a csajt. Én biztos nem őt választanám. Zozó és Toni még mindig eléggé hasonlítanak egymásra, de annyira már nem, mint gimiben. Akkor simán elhitették bárkivel, hogy tesók. De mostanában Zozó eléggé lepukkant, leginkább lelkileg.

A társaság nagy része letelepszik az asztal köré, a székek igazán kényelmesek, és párna is van mindegyiken. Nem hivalkodó, szolid luxus, nem is értem, hogy adhatta ki a vadásztársaság ilyen olcsón a csapatnak. Ha visszamegyek, mindenképpen megköszönöm a főnökömnek a tippet. Gota a két exével a teraszkorlátnak dőlve bámul kifelé a sötétbe, hallgatják a zenét. Ricse körbekínál egy sodrott staubot az asztalnál ülőknek. Géza a házról kérdez – elmesélem, amit tudok.

– Van két ötágyas meg három kétágyas szoba, az egyikben privát fürdő. Gondolom, az egyik a tiétek lesz, a másikat Gota osztja meg a Zozóval, a harmadikba meg mehet, akinek nincs kedve a tömegnyomorhoz. Esetleg a fogadás vesztese.

– Három kétágyas szoba van? – néz fel Tibor. – Akkor nem a konyhakövön alszik az idén Toni?

Nagy röhögés. Szerencsétlen Toni töltötte már az éjszakát konyhakőnél sokkal kényelmetlenebb helyeken is. Egyik évben, amikor Törökmezőn béreltünk egy kulcsosházat, például a lépcsőfordulóban.

A cigaretták füstje nem merészkedik ki a zuhogó esőbe. Beborítja az asztalt, a fű édes-kesernyés illata rátelepszik a teraszra. Gota megfordul, és a levegőbe szimatol.

– Kapunk mi is?

– Csak elő ne állíts érte! – nevet Ricse.

– Igazán megtanulhatnád, hogy én beidézek, nem előállítok – hagyja a korlátnál kétfős rajongótáborát. Felvesz az asztalról egy öngyújtót, és szakszerű mozdulatokkal kelti életre a befulladt jointot. Aztán egyszerre megdermed, bámul be a konyhaablakon.

Mindannyian felnézünk, mi volt rá ekkora hatással.

– Mi a franc van? – suttogom elhűlve. A többiek már felugrottak, nyomul mindenki befelé.

Mire beérek, Géza meg Tibor próbálja leszedni Nettiről Vicát. Két férfi alig bír vele. Az arca lángvörös, csupa könny meg izzadság, Géza beviszi a fürdőszobába megnyugtatni. Netti arca véresre karmolva, esetlenül próbál feltápászkodni a konyhapultba kapaszkodva. A szűk miniszoknya, a tűsarkú meg az elfogyasztott felesek nincsenek igazán a segítségére. Közben megállíthatatlanul mondja a magáét:

– Ez a hülye picsa teljesen megbolondult! Csak beszélgettünk Diával, amíg bepakoltuk a mosogatógépet, erre odajön, és nekem esik, hogy hogy merek én panaszkodni. Pedig kurvára nem panaszkodtam, csak elmondtam Diának, mennyibe kerül egy óra speedfitness odakint.

Attis megszánja, segít neki felkelni. Netti zavarodottan huzigálja a blúzát.

– Persze, meg nyavalyogtál, hogy anyádéknál nincs mosogatógép, és a mosogatóvíz miatt csináltathatod újra a körmeidet, pedig kétszáz euróba kerültek – kiabál ki a mosdóból Vica. – Tisztában vagy vele, mennyit gürizek én ennyiért? Ti könnyen vagytok, Diát eltartja a maffiózó férje, te meg összeadsz néhány számot havi háromezer euróért, és azt hiszed, hogy…

Géza visszatereli Vicát a fürdőbe, bevágja maguk után az ajtót, Netti meg odabotorkál a nappali másik oldalán a kanapéhoz. Az arcán keskeny erecskékben csordogál a vér, már rácseppent egy-két helyen a blúzára is. Zsófi előtűnik a semmiből egy jókora csíkos neszesszerrel.

– Most lefertőtlenítem az arcodat – mondja ellentmondást nem tűrően Nettinek. – Bocs, de le kell szednem hozzá az alapozót. Az ilyen kemikáliák a nyílt sebbel csúf dolgokat tudnak művelni.

Vattát meg valami narancssárga löttyöt vesz elő, óvatosan törölgeti Netti arcát. Annak meg be nem áll a szája.

– És most mondjátok meg, én tehetek arról, hogy ilyen szarul keres? Mindenki a maga életét alakítja, nem hiszem, hogy neki ne lenne más lehetősége, vagy…

– Fogd be – mondja végtelen nyugalommal Zsófi –, ha szövegelsz, mozog az arcod, és nem tudom rendesen kipucolni a sebeidet. Dokikám, hoznál egy kis meleg vizet?

Elindulok, csak pár lépés a konyhapult, igazából egyben van a nappalival, jó időben még a teraszt is hozzá lehet nyitni az egészhez. Nettinek esze ágában sincs befejezni.

– Csak ő tehet róla, hogy egy elhanyagolt tehén lett belőle. Én elhiszem, hogy fáj neki az igazság, de… auuu! Zsófi, bazmeg, mit csinálsz?

Visszaérek a meleg vízzel. Zsófi belenyom egy darab gézt, letörli Nettiről a vakolatot. Alapozó nélkül élettelen az arca, és kifejezetten ronda a bőre.

– Enyhén megnyomtam a nervus trigeminusod második ágát közvetlenül a kilépés helyén. Csak hogy észrevedd, hogy elég sok minden tud fájni. És hogy végre befejezd a szövegelést. Úgy viselkedsz, mintha nem nyolc hónapja léptél volna le ebből az országból. Mint a viccben, mire leszáll a repcsi Londonban, a pasi már töri a magyart. Tudod, én elég fontos munkát végzek, és ha a betegeim nem lennének időnként hálásak, meglehetősen elégedetlen lennék a fizetésemmel. De elég hálásak tudnak lenni egy-egy megmentett lábfej vagy alkar után. Viszont Vica mit kap a tanítványaitól? Pánikbetegséget meg egy húszezer forintos vásárlási utalványt pedagógusnapra. Még befújom hámosítóval, ne ugrálj, csípni fog. Kész is vagy. Amíg a sebek be nem gyógyulnak, ne nagyon kenj rá semmit.

Zsófi összepakolja a cuccait, kedvesen megköszöni nekem az asszisztenciát.

– Figyelj, Doki, kipakolnám a hátizsákomat. Melyik szobába mehetek?

– Mindjárt megbeszéljük – mondom, és megpróbálom összetrombitálni az egész társaságot. Kiszólok a teraszon cigizőknek is. Attis, Ricse, Tibor, Zozó, Pisti egy kupacban. Amikor odalépek hozzájuk, furcsán néznek rám.

Közben Vica is kijött a fürdőszobából, már az asztalnál ül, és magyarázza a többieknek, hogy ő aztán nem kér bocsánatot. Géza próbál a lelkére beszélni, de megmakacsolja magát.

– Nem beszélhetnénk meg inkább a szobabeosztást? – indítványozom.

– Nincs nagyon mit megbeszélni rajta – nevet Gota. – Az egyik kétágyas az enyém meg Zozóé… esetleg Tonié. A másik Gézáéké, ők ugyebár törvényesen veszik igénybe az extra szolgáltatást.

– A harmadik az enyém – jelenti ki Netti. – Nem vagyok hajlandó egy szobában aludni ezzel a beteg tyúkkal – int Vica felé. – A végén valamelyik éjjel elvágja a torkomat, csak mert nem ezerötért vettem a pizsimet a kínainál.

Feltápászkodik, a kanapé melletti bőrönd- és hátizsákhalomból kirángat egy fényes narancssárga Samsonite-ot. A kétágyasok közül kettő a nappaliból nyílik, ezek közül a jobb oldaliba vonul Netti. Az ajtóból visszanéz a társaságra, de nyilvánvaló, hogy Attihoz intézi a szavait.

– Ha valaki betársulna, természetesen jöhet.

Mindenféle megjegyzéseket teszünk rá, aztán kiosztjuk a többi szobát is. Gota ragaszkodik a Netti melletti szobához, így Gézáék kapják a konyhapulttal szemben nyílót. Géza először morog, de Ila megbékíti, hogy ehhez saját zuhanyfülke is van. A másik fürdőszoba közös, káddal és hidromasszázs gőzkabinnal felszerelve, a nappali északi oldaláról nyílik még egy külön vécé és egy nagyobb ötágyas szoba is.

A kisebbik Netti szobája mellől nyílik, ennek van a legtöbb ablaka. Délután szépen be fog sütni a nap, ha eláll az eső. Ide veszik be magukat a lányok, Dia, Zsófi és Vica.

A fiúk nem nagyon foglalkoznak a pakolással, inkább kimennek megint cigizni. Előveszek a hátizsákomból két üveg barrikolt cabernet-t, Villányból hoztam a csapatnak, és kiviszem magammal a teraszra. Nem valami húszezer forintos cucc, de azért ennél nagyobb lelkesedésre számítottam. Mintha kegyet gyakorolnának, hogy koccintanak velem. Csak Toni meg Gota dicséri lelkesen a bort.

– Van kedve valakinek játszani? – szól ki Zsófi a nappaliból. Mindannyian bevonulunk, a hagyományos Activityről senki nem akar lemaradni.

– Ez valami új? – nézegeti Pisti a kártyákat.

– Aha, felnőtteknek való, van benne mindenféle pikáns feladat – magyarázza neki Dia.

– Szóval te baromira nem fogod érteni – vihog Ricse. Gota és Netti megvetően néznek rá, de bőven akad, aki nevet. Pisti persze egyáltalán nem veszi fel a dolgot. Lehet, hogy nem is érti.

Nekilátunk, nagy nehezen oldódni kezd a hangulat. Vica is előkerül, egész jól összeszedte magát, bár a mosolya nem őszinte. De a játék még mindig összehoz minket, előjönnek a régi sztorik is.

– Emlékeztek, mikor Doki tizenhat másodperc alatt elmutogatta, hogy Amit tudni akarsz a szexről, de sosem mered megkérdezni? – hozza fel Netti az egyik nagy pillanatot.

– Hát, jobban tette volna, ha inkább megkérdezi – replikázik Atti. Rájövök, hogy nekem szólt a dolog, pedig Atti sosem szokott piszkálni. És a többieknek is furcsa a reakciója, mintha zavarban lennének, Tonira nézek, de nem látszik rajta, hogy eljárt volna a szája.

Nemsokára három óra van, kezd kifulladni a társaság. Az ital régen felpörgetett minket, mostanában inkább elálmosít. Ila meg Zsófi elmegy lefeküdni, a többiekkel még megpróbáljuk kihúzni addig, míg Gota győztest hirdet. Nem mintha bárki meglepetésre számítana. Géza már alig áll a lábán, Tibor meg Ricse betámogatják a szobájába. Amikor kijönnek, dőlnek a röhögéstől.

– Beállította a zuhany alá, bazmeg, ruhástul beállította a zuhany alá! – ismételgeti Ricse.

Nem értünk semmit, Tibor magyarázza el, hogy Ila szó nélkül benyomta Gézát a zuhanyfülkébe.

– Mellém nem fekszik be ilyen részegen!

– Na, az Igazgató Úr egy Méretes Papucs lehet otthon! – nevet Gota.

– Én szívesen lennék bármilyen lábbeli, ha rólad volna szó! – smúzol Toni.

– Édes vagy, Tonikám, de ugye nem dőlsz a kardodba, ha idén is Zozó nyer? – öleli át Gota. – Tudod, nagyon-nagyon nehéz dönteni az Egyes és Kettes Számú Kamaszkori Nagy Szerelmem között…

– Sajnos csak kellék kardom van, és azt is a színházban hagytam, szóval nem dőlök bele – mondja sértődött képpel Toni. – De ha már így esett, kérek egy tiszteletteljes éljent az idei fogadás győztesének. Esetleg ihatnánk is végre valamit.

Tibor előhúz a tatyójából egy üveg Chivas Regalt.

– Kész szerencse, hogy Géza kidőlt, egymaga lenyomta volna az egészet – jegyzi meg Zozó. Újabb poharak kerülnek elő, csak Pisti marad a szörpnél. Sárga szívószállal issza, mint egy nagyra nőtt óvodás. Gota tósztot mond Zozó tiszteletére.

– Szeretnék gratulálni az idei…

– Örökös – szól közbe Zozó.

– …mondom, az Idei Nyertesnek – veszi vissza a szót Gota. – Zozó, mondhatni, az egyetlen állandó férfi az életemben. Lehet, hogy mind földrajzilag, mind életvitelben messze kerültünk egymástól, de számomra ő még mindig ugyanaz a fiú, aki nyolcvannyolcban halálra rémített, amikor elmondta, hogy úgy döntött, én leszek a felesége. Ez a mindkettőnk számára tragikus esemény szerencsére nem következett be, de remélem, hogy még sok Vlagyimir Viszockij Emléktúrán veszünk részt együtt. Ja, és Toni, ne keseredj el!

– Tudom, a remény hal meg utoljára! – nevet Toni, és koccint Zozóval.

Mindannyian leküldjük a whiskyt, Gota megkérdezi a csapatot, nincs-e kedve valakinek egy cigire. Néhányan elindulnak, de Tibor közbeszól:

– Srácok, szerintem el kellene pakolnunk a kanapéról! – Nagyot röhögünk, mindenki tudja, hogy Toni helye a kanapén lesz.

Eszembe jut, hogy még be sem hoztam a hátizsákomat. Kimegyek a teraszra, belebújok a bakancsomba meg a széldzsekimbe. Ahogy lelépek az utolsó lépcsőfokról, bokáig süppedek a sárba, és mire kiérek a kocsihoz, csupa víz a farmerom. Húsz méterre a háztól már teljes a sötét, bömböl a szél a fák között. Kirángatom a tengerészzsákomat, aztán rohanok vissza a biztonságos házba. Sok helyen éjszakáztam már a természetben, de ez az eső még engem is meglep. Nem az a tipikus csendes októberi csöpörgés, hanem mintha dézsából öntenék. A teraszon leveszem a bakancsot, bokáig csupa sár, lerázom a vizet a dzsekimről is, aztán indulok befelé a szobába.

Már az ajtóból hallom, hogy valami nem oké. Attis és Tibor hangosan vitatkozik:

– Tök mindegy, hogy mit mondasz, én ezzel az alakkal nem vagyok hajlandó egy szobában aludni! – mondja Attis.

– Ugyan, nem is tudjuk, hogy mi történt igazából.

– Nekem tökre elég az is, amit most megtudtunk – szól közbe Ricse.

Belépek. Pisti, Attis, Ricse és Tibor ülnek egy-egy ágyon. Elindulok az utolsó üres felé, de Attis az utamba áll.

– Figyelj, Doki! Nem az a bajom veled, hogy homokos vagy. Ezt huszonöt éve tudjuk rólad. De ez a mostani…

– Nyugi, Attis, nem kell túldimenzionálni… – csitítja Tibor.

– Mi az, hogy nem kell túldimenzionálni? És ha az én csapatomból csinálta volna valamelyik kölyökkel? Ember, a fél csapatom a tanítványa volt! Ha elképzelem, hogy bármelyiket is molesztálta…

Egy ütemet kihagy a szívem, amikor meghallom ezt a szót. És tudom, hogy innentől kezdve az igazság számít a legkevesebbet.

– Ami azt illeti, én egy elég laza csávó vagyok, de ez még nekem is sok – szól közbe az ágyon henteregve Ricse.

– Ha arra gondoltok, megnyugodhattok, nem fogom megtámadni egyikőtöket sem – mondom, de Attis arcából látom, hogy nem kellett volna.

Persze tudom, hogy a tagadás sem számítana semmit.

– Persze, mert mi felnőtt férfiak vagyunk, nem tizenkét éves gyerekek! – üvölt Attis az arcomba. Le kell hajolnia hozzám, legalább egy fejjel magasabb nálam. Tibor odaáll közénk, és hátratolja. Kell hozzá bátorság, bár Tibor sem kis darab, de fizikum terén senki sincs partiban Attival.

– Higgadj már le! Nem is tudjuk, mi történt pontosan. Figyelj, nekem semmi bajom, ha Doki egy szobában alszik velünk. Végül is nem történhetett semmi komoly, ha a szülők nem tettek feljelentést, és Géza is hagyta eltussolni az ügyet.

Na, ebben az egyben téved Tibor. Nagyon is komoly dolgok történtek februárban. Én már régóta sejtettem, hogy még melegnek sem vagyok hagyományos meleg. Kábé két éve keveredtem mintegy véletlenül valami pedofil pornóoldalra. Először harcoltam magam ellen, aztán megpróbáltam elaltatni a lelkiismeretemet. Hogy ezeknek a szerencsétlen kiskölyköknek már nem oszt, nem szoroz, ha eggyel több perverz elégíti ki magát a fotóik előtt. Tudtam, hogy ki kellene lépnem a suliból, még mielőtt megtörténik a baj. De egyszerűen képtelen voltam otthagyni a gyerekeket. Aztán egy korrepetálás után az egyik kölök ott maradt velem a szertárban. Mesélt az apjáról, aki külföldön dolgozik, és hogy mennyire hiányzik neki. Igazából csak meg akartam nyugtatni, amikor megsimogattam a hátát. Csak baráti simogatás akart lenni, de valahol mélyen én is éreztem, hogy nem az volt. És ő is megérezte. Megijedt, elrohant. Végül is tényleg nem történt semmi.

De a legrémisztőbb az egészben az, hogy fogalmam sincs, mi történt volna, ha nem fut el.

Mindenesetre azonnal megírtam a felmondásomat. De arra már nem került sor, hogy el is küldjem.

Az apja negyedóra múlva ott volt Gézánál. Kiderült, hogy épp itthon van szabadságon. Géza rögtön felismerte, hogy mennyit árthat ez a sulinak, neki személyesen különösen. Nyolcadikig minimum 4,7-es átlagot ígért a gyereknek meg a szüleinek, ha nem csinálnak belőle ügyet. Az apa meg értett az üzlethez. Azzal a kis simogatással meg ijedséggel gyakorlatilag bevásárolta a kölyköt a gimibe, pedig elég nagy a szórás az általános után.

– Figyeljetek, ez az egész tévedés, és én ezért nagyon, nagyon megbűnhődtem. Az, hogy nem taníthatok…

– Némi biztonságot jelent az iskola tanulóinak – szól közbe Pisti. Nem is hozzám beszél, mintha ott sem lennék közöttük. – Ne haragudj, Tibor, de ezt szerintem sem szabad elbagatellizálnunk. Én nem félek Gábortól, de nem szeretném, ha egy szobában aludna velünk.

A szám olyan száraz, mit egy iskolai szivacs a hatodik óra végére.

– Majd alszom a kanapén – suttogom, és elindulok kifelé. A folyosón hallom, ahogy Tibor győzködi a többieket:

– Vegyétek már észre, hogy ez egy földön fekvő ember! Senki sem tudja, mi történt pontosan, valószínűleg azért, mert nem történt semmi! Pisti, te sem vagy teljesen százas, mégsem közösítettünk ki soha! Ricse, te meg egy rohadt narkós voltál évekig, hogy esett volna, ha kiküldünk a szobából, amikor a szemünk láttára csináltad ki magad…

– Szerintem meg örüljön, ha ennyivel megússza – dörmög Attis. – Oké, nem adom tovább senkinek, de ha egyszer meglátom a pálya környékén, megfojtom. És most le kéne feküdni, mindjárt reggel lesz. – Ezzel bevágja mögöttem a szoba ajtaját.

Kivonszolom magam a nappaliba. Vica és Toni ül az asztalnál, valami színházi dologról beszélgetnek. Oda akarok menni Tonihoz, ahhoz a pletykás döghöz, de egyszerűen képtelen vagyok eljutni az asztalig.

– Alhatsz a szobámban – lép mellém Netti. Arca az orvosi tanács ellenére újra vastagon sminkelve. – Nyugi, az egészet hallottam a fürdőből. A felét sem hiszem el. Ez a hülye Attis mindenből erkölcsi kérdést csinál. Engem az előbb koptatott le magáról, szintén nem valami kedves stílusban. Pedig csak szerezni akartam neki egy jó éjszakát.

– Megölöm Tonit – mondom szenvtelen hangon. – Azt hittem, hogy a barátom. Hogy bízhatok benne?

− Jaj, ne melodrámázz már! Ha olyan hülye voltál, hogy a Toninak comingoutoltál, akkor magadra vess. Nem ismered harminc éve? Nézd meg, ahogy ott dumál Vicusnak. Maga a megtestesült ártatlanság. Rosszabb, mint egy egész hímzőegylet. Nem pletykál, csak felhasználja. Megrendezi. Örülj neki, ha nem tette bele a dialógotokat egy az egyben a Hamletbe. Ráadásul minden rossz szándék nélkül. Törődj bele, hogy az egész város tud már mindent. Azt is, sőt főleg azt, ami meg sem történt. Kaposvár a legrohadtabb falu, jól tetted, hogy eljöttél.

– Tibor segített…

– Tibor is egy nagy franc, ahogy te mondanád. Szerintem ne rágd magad, van itt mindenkinek elég vaj a fején.

– Te, én tényleg nem bántottam azt a…

– Ha nem haragszol, ez nem érdekel. Lehet, hogy ezt a kölyök egy kicsit árnyaltabban élte meg. De most befejezhetjük a lelki ötpercet. Gyere, igyál valamit!

Leülünk az asztalhoz. Toni sörrel kínál, elfogadom, pedig legszívesebben az arcába önteném.

– Épp Vica verseit olvasom. Megnézitek ti is? Szerintem határozottan érdekesek.

Netti meglepően szociális így negyed négy után. Nem elég, hogy engem is próbált megvigasztalni, most elkéri Vica egyik versét. A balhé ellenére. Én megkapom a másikat, de nem tudom követni a sorokat. A betűk összevissza ugrálnak. Beszélnem kell Tonival, felelősségre kell vonnom...

Nem úszhat meg mindenki mindent.

– Figyelj, Toni… – kezdem, de nem érek a mondat végére. Kivágódik az egyik kétágyas ajtaja. Gota kócosan, feldúltan jön ki, közben sziszeg visszafelé:

– …szóval ha azt hiszed, hogy ezek után valaha még szóba állok veled, akkor nagyon tévedsz. Takarodj ki a szobámból, egyszerűen elegem van belőled!

Megáll Toni mellett, és egy tisztának tűnő pohárba tölt vagy egy decit Géza házi pálinkájából. Lehajtja, és odafordul Tonihoz.

– Uram, ön nyert. Hozza a cuccát, mert semmi sem marad az éjszakánkból. – Aztán beszól a szobába Zozónak: – Na, kint vagy már?

Zozó lángoló arccal jön ki a szobából. A táskáját akkora erővel vágja a terasz elhúzható üvegfalának, hogy azt hiszem, kirobban az üveg. Odavágtat az asztalhoz, megáll Gotával szemben, vagy tíz másodpercig csak nézik egymást. Zozó arca egyszerre felháborodott és könyörgő. Gotáé hideg és kifejezéstelen.

Aztán Zozó elkapja a pálinkásüveget, kirohan a nappaliból, le a teraszról, és eltűnik a sötétben.