Előszó

Neville Chamberlain brit miniszterelnök 1938 szeptemberében egy papírdarabot lobogtatva repült haza Münchenből, amelyen Adolf Hitler ígérete szerepelt, miszerint nem kezd háborúba. Később Chamberlain a Downing Street 10. alatt kijelentette: „Tisztességgel elért, tartós béke vár ránk.”

Egy éven belül kitört a háború, miután Nagy-Britannia Münchenben átadta a Führernek, amit akart, vagyis Csehszlovákia egy fontos részét, és ez közvetlenül – német agressziók sorozata révén – a második világháborúhoz vezetett.

A veterán külpolitikai szakértő, William Shirer amerikai rádiótudósító véleménye: „A miniszterelnök makacs, fanatikus ragaszkodása ahhoz, hogy megadja Hitlernek, amit akar... mérhetetlenül megnövelte a Harmadik Birodalom erejét. Az átadás katasztrofális következményeit Chamberlain aligha fogta fel, de stratégiai szempontból Franciaország és Nagy-Britannia rosszabb helyzetben volt 1939 szeptemberében, a háború kitörésekor, mint 1938-ban Münchenben.”

Kérdés: Miért nem állította meg senki a nagy békéltetőt?

Válasz: Valaki megpróbálta...

Első fejezet

München, 1938. szeptember 30.

Kókadt, hervatag; szégyenletes látvány. Egy óriási horogkeresztes zászló és a brit nemzeti lobogó egymás mellett, gyalázatos összhangban lengedezik az oszlopcsarnok fölött, alattuk egy bronzsas, amely egy párkányon ül, és egy másik, kőbe vésett horogkeresztet szorongat.

Legszívesebben üvöltenék a dühtől – de persze nem teszem. Ma este szerepet játszok, a külföldi tudósító szerepét, és csupán egy vagyok a tömegből. Körülöttem a kollégáim és barátaim, a náci Németország felemelkedéséről szóló tudósítások öt viharos évének veteránjai. Az idő jóval éjfél után jár, kis csapatunk egy lámpa fényében áll a Führerbau grandiózus bejáratának legalsó lépcsőfokán.

Várunk. Mindenki vár. A háromemeletes épület, melyet úgy terveztek meg, hogy kellően félelmetesnek tűnjön, és éreztesse az emberrel a saját kicsinységét, úgy guggol, akár egy settenkedő ragadozó, gránitfalaiból fenyegetés árad, körülötte kísérteties fény dereng. Hallgatom a szívverésemet, próbálom elnyomni magamban a veszély minden gondolatát.

A széles Arcis utca másik oldalán, a Königsplatz felvonulási területétől egy saroknyira embercsoportok gyülekeznek a lámpavasak alatt, kísérteties árnyékokat vetve az úttestre.

A tudósítók arra számítanak, hogy a konferencia végeztével Joseph Goebbels birodalmi propagandaminiszter lecsoszog ezen a nyolc végzetes lépcsőfokon, hogy bejelentse nekünk és a világnak a négy állami vezető tanácskozásának eredményét, valószínűleg ragaszkodva ahhoz, hogy csak a hivatalos közleményt használhatjuk, amit az éterben olvasnak majd fel, és telexgépekre rögzítenek. Ha megszegem a szabályt, akkor az Amerikában sugárzott híradásomat a mondat közepén megszakítják – plusz kapok egy jegyet a következő hazafelé tartó gépre.

A nap nagy részét itt töltöttük. Feszültek vagyunk a várakozástól, ahogy az egész világ az. Mindenki feszült. Érezhetően közeleg a háború.

– Hé, Brad!

Kollégám, Bill Morrel, a londoni Daily Express veteránja a bő lódenkabátomat ráncigálja. Szeptember végén már nincs helye Münchenben az ingujjaknak.

– Mi ez az egész? – kérdezi, miközben a kabát alól előtűnő sötétkék tűsávos zakómat és piros díszzsebkendőmet méregeti. – Minek öltöztél ki hirtelen ennyire? Akció volt a ruhaboltban?

Kényszeredett vigyor, izzadó tenyér, epe a számban.

– A nagy alkalomra. – Ez volt a legjobb válasz, amit ki tudtam nyögni. Szűken mérjük a humort ezen az estén. Még egyszer végigpásztázom az arcokat a tömegben. Az angol tudósítók készen állnak, hogy a svájci határ felé induljanak, és így elkerüljék az internálást, ha a konferencia kudarcot vallana és kitörne a háború. Autóik megrakodva, készenlétben állnak, a tudósítók azt remélik, hogy még eljuthatnak Konstanzba, mielőtt bezárulnának a határátkelők. Packard és Beattie a United Presstől, Alex Small a Chicago Tribune-től, és többen a New York-i Herald Tribune és Times szerkesztőségéből viszont úgy kalkulálnak, hogy az amerikai semlegesség segít nekik abban, hogy a propagandaminiszter kegyeiben maradjanak.

És ott a várakozók türelmes, csendes, tisztelettudó, több száz fős tömege is, akik szorongva virrasztanak, készen arra, hogy bármelyik pillanatban elinduljanak a bunkerek felé, ha bekövetkezik a legrosszabb. Az utca túloldalán sorakoznak, vézna, kopár égerfák sora mögött, és az első emeleti ablakokat bámulják.

Mindnyájan láttuk a Führer privát irodájának fényűző képeit; mindnyájan tudjuk, mi folyik odafent a márványpadló, a nehéz, bajor, fa íróasztal és a kandalló pompája közepette, melyet Nagy Frigyes portréja koronáz meg, és a mi kis hivatásos németmegfigyelő csoportunkból senki sem örül e történéseknek. Neville Chamberlain, a világ első számú nagyhatalmának vezetője térden csúszva érkezett a városba, hogy átadja Adolf Hitlernek, amit akar, vagyis a Szudéta-vidéket, Csehszlovákia kulcsfontosságú erődített övezetét, és ezzel teljesen védtelenné tegye az ország többi részét. Nem kétséges, hogy az a bolond győztesen integetve és „tartós békét” – vagy valami hasonló ostobaságot – hirdetve szándékozik visszatérni Londonba. Tisztességgel elért békéről nem beszélhet, az biztos. Ez a megoldás nem más, mint egy újabb világháború kiindulópontja – ez mindenki számára világos, akinek van egy csepp józan esze. Valakinek meg kell akadályoznia, hogy Chamberlain aláírja ezt a gyalázatos egyezményt. Többen megpróbálták már, de eddig mindnyájan kudarcot vallottak.

Maradhatok-e hát passzív szemlélő? Egyszerű riporter, aki megelégszik azzal, hogy gyászjelentést ír a békéről?

Nem, nem maradhatok. Megfordulok, és a bő lódenem zsebében kotorászom, remegő kézzel halászom elő puhadobozos Camel cigimet.

– Ideges vagy? – kérdezi Bill Morrel.

– Figyelj ide – mondom neki halkan, hogy csak a saját kis buborékunkban lehessen hallani –, ebből sokkal nagyobb sztori lehet, mint amire számítasz.

Az ég felé fordítja a szemét.

– Na persze! Nem szoktad te így felfújni a dolgokat, Brad.

Megnyalom az ajkam. Nem mondhatok többet. Ha bárki bármit megtudna előre, az tönkretenné az esélyeimet, a sajtótestületen pedig úgy folynak át a hírek, mint egy nagy szitán, ezért suttogni kezdek, remélve, hogy nem kelti fel a többiek figyelmét a mondandóm.

– Figyelj, egy exkluzív anyag van kilátásban, de nem szabad tudnod róla, legalábbis még nem.

Teljes figyelemmel hallgat.

– Lipcsében jártam Carl G-nél.

Bill felvonja a szemöldökét. Tudja, hogy kire gondolok: Carl Goerdelerre, aki korábban a város polgármestere volt, és a legjelentősebb élő náciellenes politikus.

– Bombahírt hallottam tőle. Van egy háttéranyag a fakkodban a szállodában, plusz egy másolat a leveléből. Nagyon vigyázz rá, ha esetleg nem jönnék vissza.

– Ne légy már ilyen fene titokzatos – sziszegi. – Mondd el most, hogy miről van szó.

– Majd később.

Amit még nem tud, és amit nem is mondok el neki, mert körülöttünk mindenki hegyezi a fülét, az a neki szóló jegyzetem többi része, melyet a szállodában ülve írtam:

„Bill, ha nem leszek itt, hogy megírjam ezt a történetet a következő pár napban, akkor a te dolgod lesz. Ne kockáztass – utazz el innen, mielőtt leadod az anyagot, hogy elkerüld a megtorlást. Ha elolvasod a mellékelt levelet, tudni fogod, hogy amiről szó van, az az egész „háború vagy béke” kérdésre hatással lesz. Most pedig megyek kockáztatni. Kívánj sok szerencsét!”

Elfordulok, és a reklámszlogent mormolom: „Bármeddig elmennék egy Camelért.” A cigarettaszünet csak ürügy, hogy félrehúzódjak a csoporttól. Bill Morrel ismeri az érzést. Ő is napi négy csomagot szív, és most visszatér más csoportokhoz beszélgetni, miközben én lazán elsétálok a széles homlokzat előtt, ügyelve rá, hogy ha valaki egy ablakból figyel, azt gondolhassa, hogy nem történik semmi különös. Ez itt szimplán Bradley C. Wilkes, az Észak-Amerikai Rádió európai tudósítója, aki a dohány iránti szenvedélyének hódol éppen. Fölpillantva emberi alakokat látok a tető pereménél guggolni, látom az acél csillanását. Valaha magam is vadász voltam, most viszont olyan érzésem támad, mintha a puskatávcső rossz oldalán állnék.

A mozgásom nem véletlenszerű. Az órám percmutatója elérte a fél órát. Most kell jönnie a jelnek, és meg is érkezik egy kalapot és esőkabátot viselő alak felől, aki egy betoncölöp mellett áll az utca túloldalán, egy olyan ponton, ahol a tömeg már megfogyatkozott. Egyetlen ismertetőjegye a sötét borostyánzöld bevásárlótáska a Karlsplatz mellett lévő, Oberpollinger nevű nagyáruházból. A körút másik oldalának fái alatt egyik kézből a másikba kerül egy újság.

Válaszképpen megemelem a kalapom.

A táskás, újságot tartó alak Emil Jarek. Köszönés nélkül, nyugodtan sétálunk el az utca végéig, ahol egy építkezés folyik éppen, a Führerbau mögötti területre tervezett hatalmas új birodalmi kancellária építésének első szakasza, melynek területét most lezárták, és magas, kék kerítéssel takarták el a kíváncsi szemek elől. Sehol egy rés, amin át be lehetne lesni, csak egy tömör ajtó, amihez kulcsa van Jareknek.

Ne kérdezd, hol szerezte, mondom magamnak aggodalomtól remegve, ámulva ennek az embernek a leleményességén és titkos kapcsolatrendszerén. Csak imádkozz, hogy passzoljon a kulcs.

Mögötte vagyok. Hallom, ahogy morog. Hallom a kulcs fordulását. Meddig maradhatok még észrevétlen? Végre kinyílik az ajtó, én pedig óvatosan araszolva követem befelé Jareket, miközben úgy lüktet a szívem, mint egy ejtőernyősé az első ugrásánál.

Jarek odasúgja nekem, hogy az építkezés csak nemrég kezdődött, így még nem állítottak be éjjeliőrt. Közben kikerülünk egy halom előfeszített beton alagútszelvényt és egy esővízben úszó ároklabirintust. A cipőm kezd átázni, átkozom magamban az alkalmatlanságát; a hőmérséklet csökken; reggelre fagyni fog. Jarek az ujjával figyelmeztet, nehogy belebotoljak egy létrasorba. Szerencse, hogy van egy ilyen emberem. Csak találgatni tudom, hány titkos ellenzéki csoport dolgozhatott Prágában, Münchenben és másutt azon, hogy mi ketten eljussunk idáig. Tudom, hogy Jarek elszánt ellenfele Hitlernek. Tavaly nyáron együtt vadásztam vele a Prága melletti erdőkben; hozzám hasonlóan ő is jókezű mesterlövész, és érzem a kegyetlenségre való képességét, de ragaszkodtam hozzá, hogy ne a fegyver beszéljen helyettünk. A mi demonstrációnknak békésnek kell lennie. Amikor Jarek kérdőn néz rám, elmagyarázom neki:

– Chamberlaint bólogató Jánosok veszik körül, az ellenérvek nem jutnak el hozzá, a brit parlament túl udvarias kritikusai sem tudnak hatni rá, ezért most mindent egy zajos közbelépés sokkoló erejére teszek fel. A miniszterelnök ma kikerül a komfortzónájából. Soha nem kellett még hozzánk hasonlóval szembesülnie. Jó hangosan az arcába fogjuk tolni a logikánkat, el fogjuk söpörni vele az önámítását. Szét fogjuk zúzni azt az abszurd tévhitét, hogy tárgyalni lehet egy Hitlerhez hasonló gengszterrel. Az üzenetünk meg fogja állítani, és minden másképp alakul majd.

– De eddig nem hallgatott ránk, a fenébe is! – tiltakozik Jarek. – Az a bolond már rég eldöntötte, hogy eladja Csehszlovákiát, és elárul mindnyájunkat a náciknak.

– Akkor rajtunk a sor! – mondom.

Egy falba illesztett szürke fémajtó nyílik ki előttünk, mi pedig belépünk, és egy pincébe vezető kőlépcsőnél találjuk magunkat. Az ajtó mögött egy férfi áll, akit nekem csak Helmutként mutatnak be. Szomorú zöld szeme és tétova modora van, és a Wehrmacht hadnagyainak csukaszürke ruháját viseli. Mintha csak fokozni akarná a már amúgy is száguldó pulzusomat, sürgetni kezd minket.

– Sietniük kell! Az aláírási ceremónia... perceken belül elkezdődik.

Végigszaladunk egy föld alatti folyosókból álló labirintuson, melyet óvóhelynek szántak, de most az Abwehrnek, a hadsereg hírszerző részlegének egy csoportja használja, amely szembefordult a vezetéssel. Egy lépcsősor alján ledobom a lódenkabátot, hogy teljes pompájában felfedjem alatta a széles közökkel vékonyan csíkozott öltönyt és mellényt, melynek feltűnő kék színe erős kontrasztot alkot a fehér inggel, arany mandzsettagombokkal, arany nyakkendőtűvel és háromszögre hajtogatott piros díszzsebkendővel. Még egy apró Pall Mall klubjelvényt is elhelyeztem rajta, egy olyan elegáns díszt, ami könnyen meggyőzheti a beavatatlanokat arról, hogy egy londoni diplomata egyenruháját látják.

Helmut tökéletes kellékesnek bizonyul: van nála rongy, hogy letörölje a sarat a cipőnkről, nekem pedig egy nagy fekete dossziét és egy előre kinyomtatott, hosszú telexüzenetet nyom a kezembe. Jarek egy aktatáskát és egy felírótáblát kap. Mindketten angol zászlóval díszített névtáblát erősítünk a hajtókánkra. Az enyémen az áll: Theodore Dalrymple politikai titkár, Őfelsége Kormányának küldötte, Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága Külügyminisztériumának képviselője.

Jareké hasonlóan fantáziadús: Peregrine Simon, harmadik titkár.

Helmut a legfelső lépcsőfokon áll, keze a kilincsen. Idegesen és szinte suttogva beszél:

– Ha itt átjutottak – mondja –, magukra vannak utalva.

Jarekre nézek, aki bátorítóan bólogat. Már korábban kicsikartam belőle az erőszakmentesség ígéretét.

– Csak beszélni jöttünk – nyugtat meg újra. – Hitlerhez nem nyúlunk.

Ebben meg is egyezünk, kezet fogunk rá.

Helmut vár. Megvonja a vállát, mintha azt gondolná, hogy mindketten a végzetünk felé tartunk.

Letartóztatásra számíthatunk – és ez a legjobb, amiben reménykedhetünk. Mély levegőt veszek, összeszorítom a fogam, ökölbe szorítom az kezem, és újra megtapogatom a belső zsebemet, ahol a Goerdeler-féle levél volt korábban. Szívesen meglobogtatnám nyilvánosan, mint valami felhívást, de egy ilyen dokumentumot nem vihetek be a Führerbauba, mert veszélybe kerülnének a forrásaim, és felfedném általa egyes személyek kilétét. Ehelyett sürgősséggel átadtam a levelet a brit küldöttségben meglévő kapcsolatomnak, egy Vaughan nevű ifjú titánnak a külügyminisztériumból, aki a Maximilianplatzon lévő Regina Palast szállóban állomásozva őrzi kormánya bizalmas iratait.

Vaughan elmagyarázta, milyen gyötrelmes diplomáciai eszmecserék zajlottak Londonban az elmúlt hónapokban: prominens náciellenes politikusok – Kleist, Halder, Kordt – egész sora figyelmeztette a brit kormányt Hitler háborús terveire, ellenezve mindenfajta megbékélést, és jelezve, hogy készek szembeszállni a náci agresszióval.

Chamberlain egyikőjükre sem hallgatott.

Rám viszont most hallgatni fog. Az ünnepélyes fogadalom, amit Lipcsében tettem, mindent megváltoztatott. Csakis rajtam és az elszántságomon múlik, hogy képes leszek-e a sokk erejével hatni a brit miniszterelnökre.

Emil odabiccent felém. Nincs több időnk elmélkedni; mindketten készen állunk. Elindulunk felfelé, a kijárat irányába.

A folyosó csupa komor márvány, tele germán szimbólumokkal. A falakat egyenruhák, öltönyök és időnként női ruhák tarkítják mindenfelé. Felvesszük a szerepünket: a küldöttség zaklatott hivatalnokai vagyunk, akiknek sürgős üzenetet kell átadniuk. Egy nyomtatványt lobogtatok, miközben Jarekkel némán beszélgetek azt mormogva, hogy ez az üzenet most érkezett a telexen, és közben abban reménykedem, hogy senkinek sem tűnik fel a nem éppen tökéletes brit akcentusom.

Ahogy elindulunk fel a lépcsőn a földszint felé, kis híján katasztrófa történik. Döbbenten némulok el egy harsogó angol hang kristálytiszta brit akcentusát hallva.

– Ez tényleg bosszantó. Kíváncsi vagyok, ágyba keveredünk-e még ma este.

A földre szegezem a tekintetem, de azért megkockáztatok egy pillantást oldalra. A lépcsőn egy férfi lépked lefelé Harris-féle tweedzakóban, szürke flanelingben és piros pöttyös nyakkendővel a nyakán, láthatóan a legutolsó londoni divatot követve. Figyelme teljes egészében női kísérőjére irányul, de ha esetleg jobbra néz és kiszúr engem a lépcsőházban közlekedők között, vajon átlát-e az igazi diplomata a hamison?

– Most komolyan, Celia, az ember azt gondolná, hogy próbálják civilizált időben lerendezni a dolgokat.

Celia mond erre valamit válaszul, de a szavai nem jutnak el hozzánk. Csak akkor merem kiengedni a levegőt, amikor már a hátunk mögül hallom őket. A háborgó kedélyek, a megzavart rutin miatti bosszúság rideg hangjai megmentettek minket – egyelőre.

A földszintre érve megkönnyebbülést érzek, de nem sokáig. A lépcsőkön és a folyosókon fekete egyenruhások sorakoznak. A sapkájukat levették, fejük két oldalán olyan rövid a haj, mint a frissen nyírt birkák szőre. Csak a fejük tetején engedélyezettek apró hajszálak. Ahogy közeledünk a főlépcsőhöz, úgy tűnik, mintha ezernyi szempár látna át rajtunk, mintha másodperceken belül előkerülhetnének a fegyverek.

Végül összeszedem magam. A forgatag zaja továbbra sem csillapul. Ez egy négyhatalmi konferencia Olaszország, Nagy-Britannia, Franciaország és Németország részvételével, a küldöttek és bámészkodók pedig túl sokan vannak ahhoz, hogy szigorúan be lehessen tartatni a biztonsági intézkedéseket, így akadálytalanul kaptatunk fel a hatalmas márványlépcsőn az első emeletre.

A hely pompáját vaskos oszlopok és hosszan sorakozó, szögletes korlátoszlopok teremtik meg. Célunk a Führer szobája az épület elülső részében, ahol talán már el is kezdődött az aláírási ceremónia. Nem épp a legalkalmasabb idő arra, hogy elejtsen az ember egy ceruzát. Én mégis azt teszem.

A ceruza nagyot csattan a márványon, majd lejjebb gurul egy lépcsőfokkal. Lehajolok érte, de egy fekete ruhás alak, aki az SS-osztagok rúnaírásos jelvényét viseli a bal mellén, előbb ér oda, átadja a ceruzát, és kutatóan néz az arcomba. Ismerősnek tűnik. Próbálom felidézni a nevét. Aztán eszembe jut: Kruger az, aki sok évvel azelőtt az egyik inkvizítorom volt Berlinben, a Prinz Albrecht utcában.

– Én ismerem magát – mondja, és a brit névtáblára pillant. – Ismerem ezt az arcot, persze, hogy ismerem. Maga...

Összehúzza a szemöldökét, de félrenéz, kutat az emlékezetében, ami nem olyan gyors, mint az enyém.

– Sajnálom – mondom, látóterébe tolva a felírótáblámat és a jegyzettömbömet. – Nem tudok segíteni. Ez valami tévedés lehet.

Felmarkolom a ceruzát, és továbbmegyek a lépcsőn, arra számítva, hogy a bizonytalankodó Kruger nem csinál jelenetet, de a bal lábamba nyilalló fájdalom lassításra kényszerít.

Sziklamászósérülés a régi szép időkből – azokból a gondtalan időkből, amikor célba vettem egy szarvast még otthon, a Snake-folyó sziklái között. A baj az, hogy a seb okozta fájdalom stressz hatására hajlamos újra jelentkezni. Vajon lebukom miatta? Utánam jön Kruger? Félek hátranézni, de tudnom kell, hogy Jarek kollégám lépést tart-e velem. A szétválásunk katasztrofális lenne. Szükségem van rá, mert belülről ismeri az épületet, de szükségem van az erkölcsi támogatására is. Összeköt bennünket a közös vállalásunk, egymás bátorságából merítünk erőt.

A legfelső lépcsőfoknál végre mellém ér. Megkönnyebbülök, és úgy érzem, már az is nagy teljesítmény, hogy csak egy tucatnyi lépés választ el minket a célunktól. Olyan közel vagyunk, mégis oly messze. A tömeg egyre sűrűbb. Hogy találjuk meg a megfelelő ajtót? A 105-ös szobát keressük, de vajon lesz szám az ajtaján?

Nem látok semmiféle jelzést. Átfurakodom a tömegen a túlsó fal felé, és újból a fájós lábamra pillantok. Nem veszem észre a mellkasomon átlendülő kezet, amely elzárja előttem az utat.

– Brad! Drágám! Hát te mit keresel itt? Mintha azt mondtad volna, hogy riporter vagy.

Megdermedek. Anasztaizia Nemet az, a lány, akivel múlt héten flörtöltem a brit követségen a nagykövet születésnapi partiján, csupa szépség és parfümfelhő, kísérője pedig egy mogorva párt-csinovnyik civil ruhában, vizenyős szemekkel és förtelmesen duzzadó ajkakkal.

– Hát ez meg mi? – mondja, majd felemeli a láncon lógó névtáblámat és közelebb húzza magához, hogy elolvashassa rajta a hamis adatokat.

Gyorsan kikapom a kezéből, mielőtt kiejthetné a Dalrymple nevet.

– Ugyan, kérem! – vetem oda neki a szám sarkából. – Nem ismerem magát, és maga sem ismer engem.

Felkapja a fejét.

– Dehogynem ismerlek, drágám. Brad vagy, igaz? Bradley Wilkes. – Aztán huncut mosollyal előrehajol, hogy színpadiasan odasúgja: – Minden barátnődet ilyen gyorsan elfelejted?

Emlékszem a partira, és emlékszem Anasztaiziára is, a kacér magyarra, akinek ezüstszőke haja karcsú vállaira omlott, és aki hajlamos volt a csipkelődésre.

– Hát persze! – Olyan kézmozdulatot teszek, mintha hirtelen eszembe jutott volna valami. Ideje visszavágnom. – Hogy is felejthetném el? Meztelenül úsztunk a Starnberger-tóban. Micsoda nyár volt! Milyen jól éreztük magunkat! Meg kell ismételnünk. A meztelenség puszta öröme olyan felemelő, olyan természetes… talán a jövő héten?

– Ne légy nevetséges! Én soha…

– A szeptember már túl hideg neked, igaz?

Riadtan körbenéz, hogy felmérje a hajtókáján apró horogkeresztes kitűzőt viselő telt ajkú fickó reakcióját, én pedig megragadom az alkalmat, és belevetem magam a tömegbe. A hátam mögül egy riasztóan ismerős hangot hallok, Kruger hangját, amint keresztülkiált a tömegen:

– Fraulein, Fraulein, mi volt az a név? A férfit, akivel az előbb beszélt, hogy hívják?

Jarek hátulról az első emeleti lépcsőforduló íves pereméhez taszít, aztán balra húz, és ekkor megpillantom a márványszegélyt az ajtó fölött, a nagy, nyitott tölgyfa ajtókat és a biztonsági pultot közvetlenül az ajtó mögött.

Csak pár másodpercünk vagy legfeljebb egy-két percünk van, mielőtt Kruger rájön a cselünkre és riadót fúj. Ez az egy esélyünk van. Fáj a lábam, és levegőt is alig kapok az idegességtől, de a bátorságom még időben visszatér. Meglengetjük a névtáblánkat, megvillantjuk a hamis igazolványunkat, és azt mondjuk:

– Sürgős üzenet a miniszterelnöknek.

Az íróasztalnál egy Scharfführer ül rosszat sejtető, cikcakkos villámokkal a gallérján, és úgy néz ránk, mintha belénk akarna kötni, de aztán elfordul, és sóhajt egyet a furcsa külföldi társaság pimaszsága láttán. Továbbsietünk, és belépünk a magániroda hatalmas, üres terébe. A terem túlsó végében, egy nagy tárgyalóasztal mellett alakok egy csoportja ül háttal nekünk. Egyiküket sem ismerem fel.

– Látod a madarat? – suttogom.

Így hívom a brit miniszterelnököt. A madár. A bagoly. A vén holló. A fekete keselyű. Akár a holtakat zabáló varjak, amiket Indiában láttam. Mostanra Jarek hozzászokott a dolgaimhoz és a viselkedésemhez, ahogy én is az övéhez.

– Ott van!

Ekkor én is meglátom őt; látom az összezárt ajkakat, a kidülledő szemeket, a keményített gallért, a tiszta fekete öltözéket.

Elindulunk feléje Jarekkel.

Megfordul. A körülötte lévő alakok szintén. Felismerem a Duce pöffeszkedő alakját, a francia miniszterelnök, Daladier megviselt ábrázatát, aztán meglátom a szürke öltönyös, apró fekete bajszos alak bámuló tekintetét. A hideg fut végig a hátamon, amikor azok a szemek rám szegeződnek. Figyelmeztető hangok szirénáznak a fejemben – de a Führer meglepő módon nem diadalmasnak tűnik. Inkább riadtnak. Pár lépést tesz felém, majd megvonja a jobb vállát. Aztán megrándul a bal lába. Ez az az ideges tikk, amit oly gyakran láttam az évek során; ami miatt a pártbéli kapcsolataim nyíltan „Teppichfresser”-nek hívják, vagyis olyan embernek, aki dühében a szőnyeget rágja. Odavakkant felénk:

– Was nun?

Úgy teszek, mintha nem hallanám.

Tombolni kezd:

– Ich bin fertig mit all dem Gerede. Es ist Zeit zu unterschreiben!

Egy frusztrált diktátor, akinek elege van a megbeszélésekből, és azt hiszi, hogy a megjelenésünk újabb diplomáciai trükk az aláírás késleltetésére.

Értetlenséget színlelve félrenézek, és minden figyelmemet Chamberlainre összpontosítom. Ez az én pillanatom. Bármi történjék is, nem szabad elszúrnom. Maradt még köztünk egy kis távolság, így megemelem a hangom, és a fényesre csiszolt parketta fölött átkiabálva mondom neki:

– Miniszterelnök úr, ezzel az emberrel nem lehet üzletet kötni! Ez egy gengszter! Nem fogja tartani a szavát.

Chamberlain szemében meglepetés tükröződik, a szája tátva marad. A szemem sarkából érzékelem, hogy más alakok viszont magukhoz térnek a meglepetésből és elindulnak felénk. Kétségbeesetten próbálom átadni az üzenetet. Hinnem kell benne. Meg tudom csinálni! Át tudom adni az üzenetet, ami mindent megváltoztat.

– Chamberlain úr, nagyon fontos politikai fejlemény történt! Minden megváltozott a mai helyzettel kapcsolatban.

Azok az alakok már majdnem odaértek hozzám. Csak egy-két másodpercem maradt.

– Ne írja alá – kiáltom –, amíg el nem olvasta a Vaughan-memorandumot!

Ekkor tudatosul bennem, hogy a teremben lévők egy emberként felhördülnek, a felém közeledők pedig hirtelen megtorpannak és hátrálni kezdenek. Mindenki ledöbben, én pedig tőlem jobbra mozgást érzékelek. Jarek az.

A következő néhány másodperc történései olyan élesnek tűnnek, mintha lassított felvételen játszanák le őket. Három kép vésődik az elmémbe, hogy aztán örökre velem maradjon. Jarek arca már nem azé a kulturált férfié, akit oly rég megismertem a prágai Károly hídon. Most a gyűlölet maszkját viseli. A kezében pisztoly. Egy cseh 9 mm-es, amit a Führerre szegez.

– Ne, Emil! – kiáltok fel. – Nincs erőszak!

Elutasítóan legyint, én pedig sértettnek, átvágottnak, becsapottnak érzem magam. Hiába állapodtunk meg, ez az ember egyértelműen merényletre készül.

Ekkor jön a második kép. Jarek Hitler helyett immár Chamberlainre céloz.

– Mindig betartom, amit ígérek – mondja szinte vicsorogva, miközben pisztolyát a miniszterelnökre szegezi, és az ujját a ravaszra szorítja.

– Hitlert nem bántom. De ez az ember, ez az áruló...

Összehúzom magam és várom a lövést.

Harmadik kép: a fegyver a levegőbe repül, mintha valami ügyes bűvésztrükk része lenne, Jarek pedig elterül a földön, miután egy láthatatlan támadó leteperi hátulról.

Ekkor megfordul a támadó, és én felismerem: Kruger az.

Mielőtt ezt felfoghatnám, reagálhatnék rá, vagy odaszólhatnék földre vitt kollégámnak, hogy nem kellett volna gengsztertaktikákhoz folyamodnia, érzem, ahogy egy idegen erő előrelök, mindent eltompító feketeség vesz körül, a tarkómat különös nyomás zsibbasztja el, és lassan, fokozatosan elveszítem az eszméletemet.

Második fejezet

Cambridge, 2015. május 8., péntek

„A legnehezebb feladatom most az, hogy megmentsek egy bizonyos hölgyet önmagától.”

Későre járt az idő péntek délután, és a St. James’s College nagy, tölgyfa lambériás terme szinte kongott az ürességtől, mivel az egyetemisták rég elmentek a hétvégi mulatozásaikat és szexuális életüket intézni. A főasztalnál azonban még tartott egy igencsak hosszúra nyúló ülés, amin Chadwick professzor egy feslett szmokingból, kibolyhosodott piros nyakkendőből és ősrégi fekete talárból álló formális öltözékben vett részt, láthatóan mit sem törődve azzal, hogy milyen benyomást tesz mindez a diákokra és a többi tanárra. Kollégái derűsen nézelődtek a diákpadokra merőlegesen elhelyezett székükből, amelyeket egyik oldalról régi kincstárnokok és régi tanárok portréinak garmadája szegélyezett. A résztvevőknek jó okuk volt ott maradni étkezés után, hiszen aznap este különleges vendég járt náluk az amerikai személyében.

– Cedric, öreg cimbora – mondta a washingtoni férfi –, remélem, hogy nemsokára a tévében látlak viszont egy új poptörténeti sorozat műsorvezetőjeként, vagy ahogy épp középkori szerzetesekről készítesz dokumentumfilmet, vagy esetleg heves stúdióvitát folytatsz a revizionisták legújabb generációjával.

Mindannyian nevettek, beleértve Chadwicket is.

– Muszáj, hogy megismerje a nevedet a közönség – erősködött az amerikai. – Ez ma a legfontosabb. A nyilvános ismertség. Dobd el azt a talárt, Cedric, dobd el a nyakkendőt! Ami neked kell, az egy márkás farmer és egy pár masszív, barna bakancs. Ezekben járkálj fel-alá a tévéstúdióban, közben gesztikulálj sokat, és mutogass a legújabb digitális grafikákra. Hozd át a történelmet a huszonegyedik századba!

Chadwick nem vette rossz néven a nyilvános ugratást. Az összejövetelük évente megrendezett esemény volt. Az amerikai minden évben eljött terepszemlét tartani.

– Nem, nem, Lance, nem hiszem, hogy ez én vagyok. – Chadwick jóízűen kuncogott. – Nekem most inkább a saját házam táján van dolgom. Az a helyzet, hogy meg kell mentenem a kutatóasszisztensemet önmagától.

Canadine, a kora viktoriánus bűnözés szakértője felvonta a szemöldökét.

– Arra a lányra gondolsz, aki azzal a nagyon elegáns Porschéval jár? Csinos karosszéria mindenütt, mi?

A sor végén ülő nő dühös pillantást vetett a férfira.

– Az érdekes az, Chadders, te vén csataló, hogy hogy a fenébe engedheti meg ezt magának a kutatói fizetéséből? Én csak ezt szeretném tudni. Maga meg tudja mondani, nem igaz? Hiszen maga a mentora.

Chadwick bizonytalan mozdulatot tett a jobb kezével.

– Magántőke – mondta. – Egy kisebb örökség, azt hiszem. Olyan anyagi jólétet biztosít neki, ami a kevésbé szerencsés társainak elérhetetlen.

– Legjobb lesz, ha mindent elmesél róla – mondta erre Scranton.

– Majd később elmondom a részleteket, ha már mindnyájan végeztünk itt.

Kis idővel és jó néhány gömbölyded aljú Glencairn whiskyspohárral később Chadwick és Lance Scranton elhelyezkedett a professzor szűk és túlzsúfolt szobájában. Chadwick a Glenmorangie márkát választotta, Scranton pedig a Tullamore Dew-t. Kettejük barátsága messzire nyúlt vissza. Egész odaáig, amikor a Berkeley-n először találkoztak, legalábbis ezt mondták. Az amerikai kapcsolatot a főasztalnál ülő tanárok többsége jó dolognak tartotta – Scrantont lobbistának, valamiféle pénzembernek vagy közvetítőnek tekintették, akinek segítségével a legígéretesebb végzőseik fontos pozíciókban tudtak elhelyezkedni az Egyesült Államokban.

– Valami csodálatos pottyant az ölembe – mondta Chadwick. – Rengeteg izgalmas információ a kedvenc témámról.

– Igen – szakította félbe Scranton –, a megbékélési tárgyalások megszállottja vagy, azt tudom, München, Chamberlain, Hitler, tartós béke meg minden, de legyünk őszinték, Cedric, nem jutsz vele semmire. Rengeteg könyv jelent már meg a témában. Ki lehet ebből még hozni valamit?

Chadwick elvigyorodott.

– Most végre ki lehet, igen.

– Az jó. – Scranton láthatóan szerette volna rövidre zárni a témát. – De azt hittem, azért jöttünk ide, hogy a lányról beszélgessünk. Tudod, én nem igazán a történelemben utazom, inkább a tehetség, a fejleszthető tehetség érdekel. Az óceán túlpartján remek lehetőségek várják a tehetségeket.

– Igen, Lance, ezt tudom, de én most épp összekombinálom a kettőt: a történelmet és a tehetséget.

– A lányról mesélj, Cedric.

Chadwick nagy levegőt vett.

– Ő messze a legjobb kutatóm. Évek óta a legjobb. Egy ragyogó fiatal nő nagyszerű elmével és fényes jövővel, de a pályája megbicsaklott valamiért. Nem akarok belemenni a részletekbe. Bárkivel megtörténhetett volna, de ő elég nehezen viselte. És nagyon nem szeretném elveszíteni őt csak azért, hogy elmerülhessen az élet élvezetében.

– Az élet élvezetében?

– Gyors autók, jachtok, pár kaszinó itt-ott, semmittevés Dél-Franciaországban, olyan emberek, akik csak az idejét rabolják és elvonják a figyelmét a nagyvilági élet hamis csillogásával. Fennáll a veszély, hogy teljesen kizökken a munkából. Valamit tenni kell vele. Nem tudom örökké védelmezni őt.

A professzor figyelmét egy keménykalapos gondnok terelte el egy pillanatra, aki a kollégium tökéletes gyepén éktelenkedő egyetlen darab szemetet szúrta épp botjára a harangtorony árnyékában, amely este fél nyolckor mindnyájukat vacsorára hívta. Chadwick ismét Scantonra nézett.

– Csakhogy… – mondta, és a szeme megcsillant a lámpafényben.

– Na, mondd már!

– Csakhogy van itt egy kis titok, amit eddig magamban tartottam, most viszont megoszthatom veled. – Gesztikulációja, csípőre tett kezek, felemelt ujjak, ekkor még élénkebbé vált. – Új kihívásokra van szüksége. Egy új irányra. És most valami olyasmi merült fel, ami tökéletesen illik hozzá.

– Imádom benned, Cedric, hogy mindig ilyen szép hosszasan vezeted fel a dolgokat.

– Már jön is a lényeg! A mi okos lányunk egy amerikai rádiótudósító unokája, aki a megbékélési politika okozta válság kellős közepén tűnt el.

– Nem mondod! Egy igazi, élő jenki kapcsolat!

– Ráadásul – mondta Chadwick – mindig is érdekelte a lányt, ami a nagyapjával történt.

– Nyilván.

– Nagyon szeretné tudni, hogy tűnhetett el csak úgy a föld színéről, miután sikeres karriert futott be a nácik felemelkedésének kommentátoraként. Egyszer csak nincs többé, és senki, de tényleg senki, nem hall róla soha többé.

Scrantont láthatóan érdekelte a téma. Eddig egy könyvet lapozgatott és csak fél füllel figyelt oda Chadwickre. Most visszatette a könyvet a polcra.

– Érdekes, az biztos, de merre akarod ezt továbbvinni?

Chadwick néhány percre eltűnt az íróasztala mögött, és a padlón kotorászott egy makacsul ellenszegülő papírhalomban, míg diadalmasan elő nem bukkant egy vékony brosúrával a kezében. Odacsúsztatta Scranton elé.

– Ezt nézd meg! Valami kedves lélek úgy gondolta, hogy érdekelhet. Egy füzet, amit az Észak-Amerikai Rádió, vagyis az NABC alapításának nyolcvanadik évfordulója alkalmából adtak ki.

– Á, igen! Az NABC remek adó. Sportban ők a legjobbak.

– Most éppen nem a sport érdekel.

Chadwick előrehajolt, a 4. oldalra lapozott, és rámutatott valamire.

– Amit szeretnék, hogy megnézz, az ott lent van a lap alján.

– Melyik részre gondolsz?

– Ahol arról írnak, hogy a rádiós híradások mekkora áttörést jelentettek a harmincas években.

Chadwick hátradőlt a székében, és csendben várt, míg barátja elmerült a részletekben: elolvasott egy cikket az első nemzetközi rádióösszeköttetésről, majd a következő oldal alján egy másikat arról a rejtélyes esetről, amikor az NABC jeles németországi tudósítójának nyoma veszett a müncheni válság kellős közepén, épp, amikor a Hitlerrel folytatott tárgyalások eredményéről kellett volna beszámolnia.

Scranton felnézett.

– Értem. Az eltűnt tudósító rejtélye... A baj csak az, hogy az angol nyelvű világ összes istenverte történésze átnézett már Münchenben mindent.

– Na igen – szakította félbe Chadwick –, csak nem oldották meg az eltűnt tudósító rejtélyét. És sok minden mást sem. Ezért vagyok ennyire feldobva. Új tények, Lance, új tények!

Scranton nevetett.

– A tekintetedből ítélve te itt egy tudományos aranybányára bukkantál.

Chadwick jobb kezében ott volt az ír whiskey-s üveg.

– Töltsek még?

Miután házigazdai kötelességeinek eleget tett, azt mondta:

– Elismerem, kétség sem férhet hozzá. Ez egy igazi kincsesláda. Olyan nagy jelentőségű, átütő felfedezés, ami át fogja alakítani a korszakról alkotott elképzeléseinket.

– És ez a felfedezés egész véletlenül a te nevedhez fűződik majd, ugye?

Chadwick elvigyorodott.

– Lehetséges.

– És hol találtad meg ezt a kincset?

– Egy régi tanítványomnál. Jól emlékszik rám. Tudja, hogy megszállottan érdekel a téma.

Vigyorogva hangsúlyozta a szót. Amit Chadwick nem mondott el, az az volt, hogy egy köteg jegyzetet, jelentést és aktát találtak egy padláson egy aktatáskába gyömöszölve, amely régen egy azóta elhunyt légimarsall tulajdonában volt, a papírok közül sok a „szigorúan titkos” minősítés elmosódott és elhalványult piros bélyegzőjével van ellátva, és szinte mindegyik a müncheni válsággal kapcsolatos. El tudta képzelni, hogyan reagált volna Scranton: „Ezt nevezitek ti biztonságnak? Bármelyik amerikaira rápirítanék, aki ilyet csinál.”

Amit valójában mondott Scranton, az ez volt:

– Jó, jó, de térjünk vissza a lányhoz! Hiába a nagy izgalom, még mindig van itt egy kis gond. Egy bizonyos fiatal hölgy okozza, akit láthatóan más sem érdekel, mint hogy a gazdag barátaival szórakozzon.

Valahonnan a felettük lévő emeletről harsány nevetés hallatszott. Mintha nem minden diák hagyta volna el még az épületet, de Chadwicket ez cseppet sem zavarta. Hevesen bólogatott.

– Hatalmas lehetőség ez neki! Ennél jobbat nem talál. Hogyhogy nem érdekli? Hogyhogy nem lehet meggyőzni róla? Beszélnünk kell vele. Egész biztos vagyok benne, hogy amint belátja, mekkora lehetőségről van szó, márpedig arról van szó, alig várja majd, hogy beszállhasson.

– Ő az egyetlen jelölt?

– Ő messze a legjobb jelölt. Ezerszer jobb a többinél. Százezerszer. Ráadásul ott a nagyapja rejtélye is csalinak. Ki lenne jobb jelölt nála? – Chadwick lehalkította a hangját. – Különösen, ha egy bizonyos ajánlatot is elé teszünk.

Scranton elnevette magát.

– Te ravasz, vén róka!

Chadwick elvigyorodott.

– Tehetség. Azt szeretnél találni, nem igaz?

– De igen.

Az amerikai összefonta a karját, és sokat sejtető mosollyal himbálódzott a székében.

– Akkor talán az lesz a legjobb, ha a többi részletet is elmondod. Kezdjük az elején, rendben? A nevével.

– A neve – mondta Chadwick jó lassan, hogy Scranton pontosan jegyezhesse le: – E-m-m-a D-r-a-k-e.

***

A napozóteraszról egész tisztán lehetett hallani mindent. A bejárati ajtó csapódását, valami nehéz tárgy puffanását az előszoba padlóján, egy hangos robajjal kitörő szellentés zaját a kanapé irányából. Mindezt egy sor féktelen káromkodás követte.

– Idekint vagyok! – kiáltott a lány a nyugágyról, felnézve fekvő helyzetéből.

Harminc másodperccel később Emma Drake jelent meg az ajtóban.

– Te jó ég, úgy nézel ki, mint aki ölni tudna! – mondta Angie az egyik könyökére támaszkodva. – Várj, kitalálom! Valaki eléd vágott az A1-esen? Behorpasztotta azt a drága Porschét?

Emma megrázta a fejét. Az arca kipirult, a szája vékony vonallá keskenyedett.

– Összevesztél a professzoroddal? Kritizálta a megjelenésedet? Legyőzött egy vitában?

– Bárcsak ennyiről lenne szó!

– Visszadobta a legutóbbi cikkedet a History magazin?

– Nem.

Angie aggódva sóhajtott fel.

– Akkor tényleg komoly lehet. Kirúgtak?

Emma megrázta a fejét.

– Még nem, bár az is előfordulhat.

Azzal sarkon fordult, és egy pillanattal később újra megjelent egy degeszre tömött, óriási válltáskát vonszolva maga után a szőnyegen, majd elbotlott egy küszöbben, és nagy zajjal végigszántotta a terasz járólapját.

– Miért kell tönkretenni egy teljesen használható táskát?  – kérdezte Angie szemrehányóan. – Tőlem kaptad karácsonyra, ha jól emlékszem.

Emma papírokat, aktákat, iratcsomókat pakolt egy alacsony dohányzóasztalra, míg egy centiméternyi hely sem maradt rajta szabadon. Aztán megszólalt:

– Az egyetem történetében példátlan szakmai katasztrófa. Olyan mélyre süllyedtem, ahonnan talán már nincs is visszaút.

Horkantás hallatszott a nyugat felé néző napozóágy felől, amely pontosan úgy lett lerakva, hogy a délutáni sugarak legjavát kapja el.

– Jaj, ne légy már ilyen színpadias! – Angie összeszedte magát és felült. Az ő tetőteraszán voltak, az ő kilencedik emeleti lakásában a Chelsea negyedben. – Az isten szerelmére, készíts magadnak egy italt, aztán gyere és mesélj.

De Emma egy lépést sem tett a bárszekrény felé. Ehelyett a barátnője szemébe nézett.

– Te régen táncos voltál, igaz?

– Az egyik előző életemben.

– Hogy éreznéd magad, ha az a személy, akit a legjobb barátodnak hittél, a helyettesed, egyszer csak sípcsonton rúgna, majd átvenné a helyedet a színpadon, és ott fürdőzne a reflektorfényben, miközben te elsántikálsz a sürgősségire?

– A kutatótársadról beszélsz, ugye?

Emma bólintott.

– Egy bizonyos Shelley Squiresról, más néven Júdás kisasszonyról.

Öklét összeszorította, állkapcsa megfeszült, aztán még egyszer belehajolt a hatalmas táskába, és egy vaskos füzetet dobott maguk elé a padlóra, ami tele volt pakolva gumiszalagokkal, színes fülekkel és iratkapcsokkal

– Ennyi felesleges munkát!

Innentől a keserűség zubogó áradataként ömlöttek belőle a részletek: hogy ő a St. James’s College kezdő történelemkutatójaként rávette a tanszékvezetőjét, szerezzen meg 11 000 fontért egy árverésen egy kincset érő történelmi dokumentumot; hogy milyen izgatottak voltak mindannyian az újonnan felfedezett szerelmes levelek miatt, amelyeket XIV. Lajos francia király eltitkolt felesége írt; és hogy miután a pénz gazdát cserélt, kiderült, a levelek valójában egy hamisítótól származnak.

– Most aztán annyi a hírnevemnek – mondta Emma. – A béka feneke alatt van! Nem hiszem, hogy ezek után lenne jövőm az egyetemi pályán. Semmi esély az újabb finanszírozásra! Én vagyok a kutató, aki elszórta az összes pénzt! Bolondot csináltam magamból és a tanszékemből. Ezek után messzire el fognak kerülni.

– Ajjaj! – mondta Angie együttérzően, aztán összeráncolta a homlokát. – De miért a barátnődet hibáztatod?

– Ő patyolattisztán jött ki az egészből, nem igaz? A gyanú árnyéka sem vetült rá. Neki aztán semmi köze nem volt az aukciós katasztrófához. Pedig még hasznot is húzott belőle azzal, hogy lenyúlta a királynőkről és királyi hitvesekről szóló könyvem ötletét. – Belerúgott a nagy füzetbe. – És most még támogatást is szerzett magának, hogy megírja.

Angie felhorkant.

– Az egyetemek dzsungele! Pont olyan gyilkosnak hangzik, mint az üzleti élet. De én legalább alkalmanként tudok valami jót is tenni. – Angie az édesanyja kerámiákat áruló galériájában dolgozott Knightsbridge-ben, és híres volt arról, hogy a Vöröskeresztnek való adakozásra veszi rá a vásárlókat. – Ma kaptam egy ötvenest egy amerikaitól, aki két Meissen-figurát vett – mondta.

Egy pillanatra elszállt Emma dühe.

– Valószínűleg megengedhette magának.

– A múlt héten még jobban ment. Rábeszéltem apát, hogy dobjon be ő is egy ezrest. – Angie nagy levegőt vett. – A helyedben amúgy, azt hiszem, megöltem volna azt a nőt. – Pár másodpercnyi csend után még hozzátette: – Ugye tudod, hogy történjék bármi, a barátaid mindig ott lesznek neked?

Emma szemhéja megrebbent.

– Úgy értem, bármilyen problémáid adódnak Cambridge-ben, itt rengetegféleképp kárpótolhatod magad. – Csak kevergette az italát a poharában, de nem kortyolt belőle. – Gyere velünk júniusban! A legjobb módszer arra, hogy elfeledkezz kicsit a gondjaidról. Apa most vesz új hajót. Rábeszélhetném, hogy kössünk ki Páfosznál, és látogassuk meg azt a helyet, amiért úgy lelkesedtél a múltkor... Mi is volt az? A legújabb ásatás a kerámiahasználat előtti neolitikum témakörében.

Emma felsóhajtott.

– Júniusban? Addig biztos nem húzom ki. Jóval hamarabb koldusbotra jutok.

– Jaj, hagyd már a pénzt!

Emma felült, és szúrós tekintettel nézett körbe.

– Tudod, hogy mindig ragaszkodom hozzá! A saját költségeimet én állom. Mindig is így volt.

Angie nagyot sóhajtott.

– Tudom, tudom. Elég fárasztó vagy néha ezzel kapcsolatban.

– Nem fogok élősködni rajtatok.

Angie figyelme közben már a közelgő nyárra terelődött.

– Esetleg lemehetnénk a Loire völgyébe, és megnézhetnénk azt a fantasztikus szőlőbirtokot. – Felkapott egy pohár Didier Dagueneau-t. Aztán kuncogott egyet. – Emlékszel Dél-Franciaországra? Arra a csodás tengerpartra?

– Azt inkább ne is emlegesd!

De már késő volt. Emma tudta, hogy Cannes jó ideig nem szerepelhet a tervei közt. Angie pénzforrásai talán kiapadhatatlanok voltak – anyja nemzetközi ügyfélkörrel rendelkező, sikeres kereskedő volt, az apja pedig a gyógyszeriparban dolgozott –, Emmának azonban nem volt ilyen háttere. Nagyija hagyatékának, egy Augustus John-akvarellnek az eladása felszabadította őt a kutatói jövedelem korlátai alól, sokat javítva ezzel az életminőségén. Szerette a jó dolgokat az életben, de a két évvel ezelőtt kapott tízezer dollárja gyors tempóban fogyott.

Arckifejezése elárulhatta a gondolatait, mert Angie azt mondta:

– Jó, jó, akkor beszéljünk a katasztrófáról, ha nagyon muszáj – kuncogott egyet. – Őszintén szólva azért kíváncsi vagyok. Nincs meg neked véletlenül valamelyik szerelmes levél, amit elolvashatnék?

Emma elővett néhány tárgyat az irattartójából. Köztük volt egy katalógus a Maximstól, a történelmi dokumentumok és nyomtatványok árverezőjétől, rajta pirossal bekarikázva, hogy „54. tétel: Maintenon márkiné levelei”; egy középkori szépségről készült fekete-fehér rajz, melyen a nő haja annak csupasz vállaira omlott, az Élet és szerelem a királlyal című könyv címlapját díszítette; hozzá volt csatolva egy újságkivágás a következő címmel: „11 000 fontot nyert valaki a »szexi királynő« átveréssel”. Emma átnyújtott egy átlátszó mappát, benne maroknyi megsárgult papírlappal.

Emma felsóhajtott, lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a lábát és karját simogassa a napsütés, míg Angie lapozgatott.

Néhány kuncogással később elhangzott a megfontolt ítélet:

– Szaftos anyag. Pajzán társaság lehetett. Én nem hiszem, hogy mondanék ilyeneket az emberemnek.

Emma nagy levegőt vett.

– Gyanakvóbbnak kellett volna lennem, jobban kellett volna vigyáznom... De hát annyira valódinak tűnt! Nagyon valódinak. Egybevágott mindennel, amit már tudtunk, telitalálat volt benne az összes utalás az eseményekre, emberekre és helyekre. A hamisító, az az okos szemétláda, összerakta ezt a pakkot, és tönkrevágott vele engem.

Angie felvette az asztalról azt a hitelességi igazolást, amelyet dr. Dorsey Paxton, a Beaufort Főiskola angol nyelvet és középkori irodalmat oktató professzora írt.

– Na és vele mi van? Nem ő viszi el a balhét?

– Szerinte siettettem a dolgot – mondta Emma –, panaszkodott, hogy nem adtam neki elég időt. Próbál kibújni a felelősség alól azzal, hogy ő megmondta, nincs elég mintája ahhoz, hogy megfelelő szakvéleményt adjon.

– És mi van a professzoroddal? Ő is rád szállt?

– Az a furcsa, hogy nem. A helyében én már rég szétrúgtam volna a seggem, de ő szó nélkül fizetett, és közben egész vidámnak tűnt. Bizonyos szempontból ez rosszabb… furdal miatta a lelkiismeret. Hogy tehetném jóvá a történteket?

– Meghívhatnád például Franciaországba.

Emma nevetett, de közben nem tudta elrejteni keserűségét.

– Úgy érezné ott magát, mint vízivó a sörfesztiválon. – Kezébe vette az újságcikket. – Ez volt az, ami hazavágott – mondta, és rámutatott az ország legjelentősebb kéziratszakértőjének, dr. Sybil Williamsnek, a Scotland Yardon belül működő Bizonytalan Eredetű Dokumentumok Osztálya vezetőjének nyilatkozatára, amely szerint a szerelmes levelek „hamisítványok, melyek legfeljebb arra alkalmasak, hogy becsapják velük az óvatlanokat”.

Emma elfordította a fejét.

– Az vagyok én. Az óvatlan. Az ostoba. A szélhámosok álma. A gyanútlan balek. Ki fogom heverni ezt valaha?

Angie még mindig a megsárgult betűket fürkészte, és egyes mondatokon kuncogott, amikor Emma telefonja megszólalt.

– Ne vedd fel! – utasította Angie. – Biztos hosszú lenne.

Ezúttal ő kotorászott a táskájában.

– Most jut eszembe! Csütörtökön le kell jönnöd. Van itt valahol... két jegyem egy darabra.

Emma megrázta a fejét.

– Ezt nem fogom soha lemosni magamról. Te is tudod, mi a tervem. Olyan karrier, ami magas pozícióhoz vezet, ahonnan aztán megoldhatom a nagyapa rejtélyét.

– Á, már megint ő! Igen, a jó öreg papa a mániád, persze, hogy emlékszem.

– Most mégis mennyi esélyem van rá? Komoly szakmai hitelesség nélkül nem fogok hozzáférni a zárolt levéltári anyagokhoz. A hitelességhez pénz kell, de annál is fontosabb a jó hírnév. A történész szakmában minden a hírnévről szól, és én épp most romboltam le az enyémet.

Emma telefonja újra megszólalt.

– Úristen, ez ő! Chadwick professzor. Az üzenetrögzítőre beszélt.

– Pénteken? Ez komoly? Jó, hogy nem hétvégén.

Emma nagy levegőt vett.

– Beszélni akar velem. Hétfő reggel. Kilenckor!

– Olyan korán? Jaj, de rémes!

– Biztos meggondolta magát. Úgy kirúg, mint a huzat.

– Megteheti egyáltalán? Mármint nem egy konkrét dátumig kaptak pénzt utánad?

– Lehet, hogy Pénzeszsák úr a támogató intézetnél úgy döntött, hogy nem pénzelnek tovább, és szegény öreg Chadwickre hárult a feladat, hogy finoman közölje velem a hírt.

Angie gondosan elrámolta a leveleket, majd széttárta a karját Emma felé.

– Akkor egyelőre felejtsük el ezt az egészet. Neked most egy nagy adag simogatásra van szükséged. Töltsünk el együtt egy szuper hétvégét! Érezzük jól magunkat, és tegyünk magasról minden kicsapongó királyi családtagra és mogorva professzorra.

– Remekül érezzük majd magunkat, igen – visszhangozta Emma keserűen. – Egész a hétfő hajnali vonatindulásig.

***

Nevetségesen korán volt. A King’s Cross pályaudvar olyan volt, mint egy éjszakai ködbe burkolódzó fantomhajó – vagy csak Emma komor hangulata láttatta annak hajnali hatkor? Ki az, kérdezte csak úgy általában, aki ilyenkor utazik?

A pénztárcsarnokba érve körülnézett. Arra számított, hogy csavargókat, takarítókat és munkáskabátos, viharlámpát cipelő férfiakat lát majd. De nem őket látta, hanem aktatáskát cipelő üzletembereket, elegánsan öltözött nőket és családokat.

Fújtatva ült le egy kényelmetlen műanyag székre a váróban. A 6:52 még csak meg sem jelent a kijelzőtáblán, Emma pedig átkozta magában a meghibásodott vezérműtengelyt, ami miatt a bátyja garázsában maradt a Porsche. Fáradt kezébe fogta kábult fejét, ami nehéz volt a sok csüggedéstől. Aztán Chadwick professzort átkozta, amiért ragaszkodott a kilenc órai találkozóhoz. Amikor már mindennek elmondta őt, ami csak eszébe jutott, a lelkiismeret csendes hangja szakította meg önsajnálatának litániáját. Miközben a férfit becsmérelte, pontosan tudta, hogy valójában csak áthárítja rá a felelősséget, hiszen aki valójában hibáztatható a történtekért, az ő maga.

Chadwick, ezt el kellett ismernie, valójában a türelem és a hűség mintapéldája volt. Kiállt mellette, egy szóval sem kritizálta őt. Az árveréses katasztrófa előtt Emma úgy tekintett a saját karrierjére, mint ami egyre csak felfelé ível; most viszont egy katasztrofális hiba elkövetésével mély szakadékba lökte. Egyedül ő volt a hibás, ezt saját magának is be kellett vallania. Dühítette a dolog, de nem szégyellte magát miatta.

A tökéletes artikulációjú hangosbemondó fennkölt szavaira a cambridge-i tömeg felpattant, és a 13-as peron felé rohant. Emma csak akkor vette elő legújabb szerzeményét, a Basil Liddell Hart élete című kötetet, amikor már kényelmesen elhelyezkedett egy sarokülésen. Nem igazán az ő korszaka volt – az ember, aki meg akarta mondani a tábornokoknak, hogy vívják meg a legutóbbi háborút –, de remekül kiegészített egy cikket, amit Emma arról a káoszról olvasott korábban, melyet a Liddell Hart özvegye által a Királyi Kollégiumra hagyott papírhegyek rendezése és katalogizálása okozott. Emma végül eldöntötte magában, hogy mindennek dacára, minden megpróbáltatása ellenére továbbra is varázslatosnak tartja a történészi munkát.

Miközben a tartalomjegyzéket és a forrásokat lapozgatta, cambridge-i kollégáira gondolt, és arra, hogy ők hogyan töltötték a hétvégéiket: a képernyőikre tapadva, könyvtárakba vagy szekrényméretű dolgozószobákba zárva. Tudta a rosszalló pillantásaikból, hogy egy komoly történésztől a hét minden napján napi huszonnégy órás odaadást várnak el. Szembeállította spártai hétvégéiket a sajátjával: jó ételek, finom borok, operajegyek, vásárlás a Reissben, ebéd az Oxo Towerben és vacsora a Wolseley-ben vagy az Oyster Bárban. Ki ne élvezné ki, amit a jó szerencsének köszönhet? Nem látta értelmét, hogy megtagadja magától ezeket az örömöket pusztán azért, hogy saját magát büntesse, de közben sajnálta nélkülöző társait, és mindent megtett, hogy olyan apró figyelmességekkel kárpótolja őket, amelyeknek valamilyen gyakorlati haszna van számukra. Elintézett nekik különböző ügyeket a nagyvárosban, és gyakran kutakodott ismeretlen kötetek után a Charing Cross út mentén lévő könyvesboltokban. A táskája pedig, mely ezen a napon annyira nehéz volt, olyasmikkel volt tele, amikre hétfő reggeli ajándékcsomagokként gondolt: egy meleg vizes palack Lottie-nak, egy vaskos Toblerone-szelet a portán dolgozó sovány srácnak és egy édes kis kancsó Jane-nek, hátha kigyógyítja őt abból az idegesítő szokásából, hogy a teáscsésze mellett egy egész doboz tejet tároljon.

Emma szórakozottan babrált a könyvével, és az ablakon bámult kifelé, miközben a vonat egyre gyorsult. Islington sivár hátsó kertjei és lepukkant udvarai suhantak el mellette, miközben eldöntötte, hogyan fogja végigcsinálni a napot. Eltökélte, hogy elfogadja a sorsát, bármilyet is szánjon neki Chadwick, de nem fog búslakodva elsunnyogni, nem fogja magára ölteni a páriák szégyenfoltos köpenyét. A St. James’sben eddig csak egy embernek volt képe hangosan gúnyolódni rajta. Szegény kis Norris, a borostás állú, nyurga fiú, akit keddenként folyton legyőzött tollaslabdában, tett egy gúnyos utalást arra, hogy „tizenegyezer dollárt dobott ki a kollégium ablakán”. Emma visszaszólt neki: „Ha te kaptad volna meg ugyanezt az esélyt, soha nem lettél volna olyan tökös, hogy bevállald.”

De mi van akkor, ha mindennek vége – akár még ma?

Emma felegyenesedett az ülésben. Arra gondolt, milyen keményen dolgozott eddig. Mennyi jövőbeli terve volt még. És nem, nem akarta, hogy vége legyen.

Visszadugta a könyvet a táskájába, és úgy döntött, inkább nekiesik a The Telegraph nagy keresztrejtvényének. Az órájára nézett: még tizenöt perc volt hátra Cambridge-ig. Ezt tűzte ki célként maga elé, és biztos volt benne, hogy az egész rejtvényt meg tudja fejteni, mire beér a vonat az állomásra.

Harmadik fejezet

Aznap, amikor kiengedték, a Nap szabadságot vett ki, és a Wormwood Scrubs börtön úgy nézett ki, mintha az ötvenes években gyakori szmog nyelte volna el. De mit érdekelte ez őt?

Gerald Erle Roper végre kint volt – és legálisan, vagyis a főkapun át jutott ki. Bár a többi rab elnéző volt vele mint hasznos levélíróval (nagyszerű kifogásokkal tudott előállni a nevükben, amikor feleségeknek, anyáknak és kedveseknek írt), a börtön mégis az élete mélypontját jelentette.  Különösen neki, a magát törvénytisztelőnek valló középosztálybeli értelmiséginek, aki nem igazán illett bele a bűnözőkről alkotott általános képbe.

De pont ez okozta a bukását: nem volt épp százszázalékosan törvénytisztelő.

Sóhajtott egyet. A börtön megváltoztatja az embert. Ropert legalábbis biztos megváltoztatta. Három évvel korábban, amikor bekerült, magabiztos szélhámos volt, aki a telefonos hackerek teljes repertoárját ismerte. Mindent kipróbált – üzenettörlést, képlopást, lehallgatást, zaklatást –, míg a törvény kemény keze idő előtt véget nem vetett riporteri karrierjének.

Most más emberként szívta magába a szabadság fenséges, ámbár piszkos levegőjét. A hackelés már a múlté volt. Ahogy a munkája is. És még azt a pénzt sem kapta meg, ami a szerződése szerint járt volna neki.

Ahogy Roper a kapuhoz közeledett, vágyakozást, félelmet és bizonytalanságot érzett egyszerre. A gyomra görcsbe rándult. Szorongás töltötte el, ahogy az alagútszerű kijáraton át óvatosan kilépett a nyílt térre. Felnézett a filmek által híressé tett, fellengzős stílusban megépített óriási kapura: két nyolcszögletű toronyból állt, melyeket a viktoriánus fegyencek úgy építettek, hogy hasonlítsanak a középkori kaputornyokra. Futólag észlelt a magasban két terrakotta alakot, de annyira szeretett volna már kijutni, hogy nem maradt ideje azon tűnődni, kik lehetnek.

Ehelyett elsétált egy hirdetmény mellett, amely tíz év börtönnel fenyegette azt, aki elősegíti a foglyok szökését, majd kilépett az utcára az arany és fekete színű, kovácsoltvas kapun át.

Ezután megállt a járdán, hogy kiélvezze a szabadulás első igazi pillanatát, és megállapította, hogy bármilyen idő, bármilyen táj is legyen körülötte, ez a jellegtelen, lepukkant útszakasz a parkoló autóival és a távoli kerítés mögött zakatoló metróval egész egyszerűen a legszebb hely, amit valaha látott.

Végül balra fordult, ahogy bent mondták neki, hogy elérje a Hammersmith kórház előtti buszmegállót. Zsebében némi aprópénz, egy Northallertonba szóló, másodosztályon való utazásra jogosító engedély és három ropogós húszas jelezte, milyen helyzetben van valójában.

A Du Cane úton folyamatosan örvénylett a forgalom, de nem voltak rajta magas téglafalak, szögesdrótnak nyoma sem volt, sem zár, sem kulcscsörgés nem volt látható vagy hallható sehol. Csupán egy csodálatos, soha nem látott, hosszú sétaút húzódott a messzeségbe, ismeretlenül, csábítóan, egyre csalogatva őt, hogy menjen tovább.

Elérte a buszmegállót, ahol dohányosok lődörögtek a szétterülő tócsák között, de továbbsétált. Egyre csak ment, egyszerűen azért, mert élvezte, hogy egyik lábát a másik elé teheti anélkül, hogy bármilyen tárgy akadályozná vagy bármilyen ember visszafordítaná. A ködnek még mindig csodálatos íze volt. Autók, buszok, teherautók, motorok száguldottak el Roper mellett, de még a járókelők arckifejezése is olyan volt, mintha üldözték volna őket. Hová megy mindenki ilyen eszméletlen sietséggel? Micsoda kontraszt, gondolta, ahhoz a megfontolt tempóhoz képest, amit a nagy fal túloldalán megismert.

Megelőzött egy csapatnyi csacsogó orvosnőt, akik a Queen Charlotte kórházból léptek ki éppen, néhány lökdösődő, piros kabátos iskolást és burkába öltözött anyák sokaságát, mielőtt elérte volna a zöld gyepet a nagy park szélén, amely a Scrubs külső területét alkotta.

Mekkora tér! Mennyi szabadság! Milyen kevés korlátozás! A növényzet látványa végképp megindította, nem tudta tovább magában tartani az érzést. Kitárta a karját, mintha a világot üdvözölné, és hangosan felkiáltott egy babakocsis fiatalasszony legnagyobb megdöbbenésére:

– Szabad vagyok! Szabad vagyok, én mondom!

Néhány száz méterrel odébb azonban a valóság már kezdte szétpukkantani az eufória buborékját. Hová is vezetett az újonnan elnyert szabadság? Se személyes tárgyak, se sajátnak mondható otthon, se munka, se kapcsolat. Ha volt valaki nagyon padlón...

– Gerald!

Gondolataiból egy kis autó felől érkező hang zökkentette ki. Gyorsan körülnézett, hátha nem őt szólítják.

– Gerald!

Hány Gerald van vajon aznap a városban?

Az autó közelebb ért és megállt. A férfi ekkor már felismerte a megrongált tetejű, öreg Vauxhallt.

– Nem láttalak a kapunál – szólt ki egy női hang a nyitott ablakon át.

Gerald gyengéd mosollyal fogadta a szavait. Óriási dolog volt, hogy a nő eljött egészen a börtönig, elképesztő volt, hogy egyáltalán vette rá a fáradságot.

Roper megállt a járdán.

– Mióta szokásod ajánlatot tenni idegen férfiaknak?

– Szállj már be, te lökött!

A kocsiban nem sokkal korábban szétfújt citromos légfrissítő illata érződött, ami azért nem sokat segített a kopott belső látványán és a tetőablak állandó zúgásán. Gerald számára azonban limuzin volt. Hálásan belesüppedt a műanyag ölelésébe, és mosolyogva nézte a nőt. Képtelen volt bármi odaillőt kitalálni, amit mondhatott volna. Teljes mértékben cserbenhagyta a beszélgetési rutinja.

– Na, hát meg sem köszönöd? – kérdezte a nő szemrehányóan. – Ellopták odabent a nyelvedet, vagy mi?

Előrehajolt, hogy gyengéden arcon csókolja a nőt. Látta, hogy lett még pár ősz tincse, egy aprócska új ránc a szája sarkában, lejjebb pedig egy számmal kerekebb volt a csípője, de most is ő volt a legfőbb támogatója – helyesebben az egyetlen támogatója.

– Egész idáig... – A hangja hitetlenkedésbe fulladt. – Ez valami egészen elképesztő.

A visszafelé vezető úton csak úgy ömlöttek a nőből a kérdések. Hogy érzi magát Roper? Élvezi, hogy kint van? Hagyja már az óvatoskodó válaszokat, milyen volt igazából odabent? Mintha azt akarta volna, hogy a férfi csak beszéljen és beszéljen és beszéljen, hogy ne essen vissza a hallgatásba, hogy ki merje mondani az érzéseit, bármennyire is vonakodott megosztani vele azokat.

– A társaság sokat ront a dolgon – mondta végül Roper, amikor már nem tudott tovább ellenállni a nő áradó kíváncsiságának. – Nem túl emelkedett. Megy az ellenségeskedés, a zaklatás, és az egész még sokkal rosszabb akkor, ha kilógsz közülük. A túléléshez muszáj sodródni az árral. A fenyegetés, a megfélemlítés, a leggonoszabb fajta megalázások légköre ural mindent. Ez a börtönlélek legsötétebb bugyra.

– Írnod kellene róla valamit.

A férfi felhorkant.

– Nem hiszem.

Roper lebiggyesztette az ajkát, a mellettük elhaladó utcákra nézett, majd újra a nő felé fordult.

– Tudod, mit szeretnék most leginkább? Sokáig ázni egy forró fürdőben, csak hogy megtisztítsam a pórusaimat annak a helynek a bűzétől.

De milyen fürdőben? Vagy inkább kinek a fürdőjében? Ez volt a kérdés. A kilátásai nem voltak túl fényesek – igazából nem tudta, merre induljon el.

– Tudsz róla, hogy Deirdre elhagyott? – kérdezte a nőtől.

– Tudom.

– Eladta a lakást, elköltözött, és mindent kidobott. De tényleg mindent. Tudod, mi fájt a legjobban?

– Tudom. Elmondtad a legutóbbi látogatáskor, nem emlékszel? A könyvek.

– Nagyon élvezte azt a részét a dolognak. Még meg is írta, hogy hogyan dobta ki a sok könyvet, minden egyes példányt, volt köztük pár első kiadású is, amiket gyerekkoromtól fogva, hosszú évek alatt gyűjtöttem össze. Mindnek annyi. Egy szemeteskonténerben landoltak a Sainsbury mögött, ha jól tudom.

– A nők néha nagyon ki tudnak borulni.

– Ő így búcsúzott el.

– Már csak ez kellett neked, amikor be voltál zárva, és teljesen tehetetlennek érezted magad.

– Hát az biztos, hogy végig számoltam a napokat.

Mint egy besorozott kiskatona. Mennyi van még hátra? Jó nagy számokkal felírtam: eddig kell maradnom. Harminc hónap, két hét, három nap és tizenhat perc. Pont, mint ők. És minden este, minden egyes lámpaoltáskor azt üvöltöttem volna legszívesebben: Vigyetek már ki erről az undorító helyről! A nő összerezzent.

De Gerald hirtelen másra terelte a szót

– Ennyi elég is lesz rólam – jelentette ki –, az önsajnálat senkinek sem tesz jót.

Azzal a nőre terelte a beszélgetést: mit csinált az elmúlt években, hogy halad az az okos lánya a tanulmányi előmenetelével, hogyan boldogul ő a házzal. Ám a lelke mélyén továbbra is ott motoszkált a félelem. Félt a jövőtől. Félt a kudarctól. Mihez kezd most? A szerkesztőségek utcájában páriának számít, akire még emlékezni is kínos. Becsapná magát, ha elhinné, hogy bárki barátságosan fogadja ott. A legtöbben már úgyis továbbléptek. Ő már történelem. Ha megszorulna, meghívnák egy italra, és kész. Csak kiábrándulás, szégyen és depresszió várt rá ezen az úton. De mi máshoz foghatna? Álljon be polcokat pakolni? Krumplit kapálni? Almát szedni?

Megszólalt:

– Tegyél ki az állomáson, jó?

A nő megdöbbenve, sértődötten fordult felé.

– Mi a fenének?

A férfi oldalra hajolt, hogy kivegye a zsebéből az utazási engedélyt, majd a nő elé tartotta, hogy megvizsgálhassa.

– A következő vonat, ha jól tudom.

A nő felhorkant.

– A bátyádhoz mész? –  meredt a férfira. – Ki nem állhatod azt az embert. És ami még fontosabb, ő sem bír téged.

Roper megvonta a vállát és grimaszolt egyet.

– Kell egy hely, ahol megalhatok.

– Ne viccelj már, Gerald, hagyd abba a színészkedést, jó? – Most először volt dühös a nő. – Mind a ketten tudtuk, hogy nálam fogsz kikötni, amikor szabadulsz, akkor meg minek nyúltad le egy northallertoni jegy árát az adófizetőktől?

A férfi elhúzta a száját.

– Igaz, de... nem tehetem meg, hogy folyton rád másszak, óriási szívességeket kérjek tőled, hogy mindig neked kelljen kihúznod a pácból. Ne hidd, hogy nem értékelem a segítségedet. Persze, hogy értékelem. Nagyon is.

– Hát akkor?

– Te voltál az egyetlen. Az egyetlen, aki kitartott mellettem, amikor mindenki más faképnél hagyott.

Lenézett, és újraélte az élményt, amikor hátat fordított neki a munkaadója, akit tíz éven át szolgált, megfosztották minden jogi segítségtől, magára hagyták a kollégái és a barátai. Ő volt az egyetlen, aki kiállt mellette, aki írt az érdekében a kegyelmi bizottságnak, aki támogatást ígért neki, ő volt az egyetlen látogatója a Scrubs komor világában.

Találkozott a tekintetük. A férfi halványan elmosolyodott.

– Összejönnénk megint, bölcs dolog ez? Úgy értem, most működne?

A nő mély lélegzetet vett és kissé megrázta a fejét. Roper jól ismerte már ezt a gesztust.

– Egy szabályt be kell tartanunk – mondta. – Te a vendégszobában leszel, én a sajátomban. Nem hinném, hogy készen állok másra.

Gerald felidézte – ahogy a nő is a tekintetéből ítélve –, hogy egyszer régen együtt osztoztak a hálószobán. Még jóval azelőtt, hogy a férfi találkozott volna azzal a rémes Deirdre-val.

– Irtó szerencsés vagyok, hogy beengedsz magatokhoz – mondta. – De még mindig nem vagyok biztos benne, hogy jó ötlet. Ott a lányod, rá is gondolnunk kell. Ő mit fog érezni ezzel az egésszel kapcsolatban? Nem akarom, hogy balhé legyen köztetek. Robbanékony, könnyen megsértődik, azt nagyon jól tudom.

– Emmának nincs beleszólása abba, hogy kit helyezek el a vendégszobámban.

A férfi bólintott.

– És hogy van az a drága lány?

– Hú... – sokatmondó fejrázás kísérte ezt az egy szót. – Katasztrófa sújtotta terület lett mostanában. Elpazarolja a tehetségét. Az is lehet, hogy most teszi tönkre a jövőjét.

A nő hirtelen elhallgatott, és elszántan nézett maga elé. Roper érezte, hogy a probléma még túl friss és túl érzékeny téma ahhoz, hogy többet megtudjon róla, ezért inkább kényelmes hallgatásba merült. A szabadság mámora, a szabadulás édes öröme kimerítette, így elégedetten elbóbiskolt. Hálás volt Agnesnek, hogy ő vezetett, ahogy a Londonból Newmarket és Suffolk felé vezető autópályákon hajtott előre. Idővel megjelentek a Bury St. Edmunds irányát jelző táblák, ők pedig lekanyarodtak az A14-es autópályáról. Roper számára ismerős volt ez az útvonal élete egy korábbi szakaszából. Ahogy Agnes elhaladt a régi vasúti híd és a Lark-folyó mentén sorakozó kertek mellett, a férfi odafordult hozzá:

– Ne érezd kötelességednek! Kérlek. Azok miatt, amiket régen mondtál. Most már nagyfiú vagyok.

A nő elhúzta a száját, ezzel kifejezve, amit gondolt: már megint a régi nóta. Már majdnem odaértek, a Looms közben hajtottak végig. Roper így folytatta:

– Csak ha tényleg biztos vagy benne. Biztos vagy benne? Csak egy kis időre. Amíg össze nem szedem magam.

És már fel is tűnt előttük az Orchard utca, a házak közötti keskeny sikátor, a viktoriánus házak ismerős kékesszürke téglái, majd végül a 24-es számú ház világoskék bejárati ajtaja és borostyánnal benőtt panorámaablaka.