Szeifert Natália

Örökpanoráma

— részlet —

KALLIGRAM
2022

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Szeifert Natália, 2022
ISBN 978 963 468 315 5

Az időnek egyetlen oka van:
minden nem történhet egyszerre.

(Albert Einstein)

Telepítés és gondozás

Néhány percig csak azt figyelte, hogy kimegy belőle minden tetterő, mintha azt nézné, hogy miként pereg le a homok a homokórában, ami unalomig használt hasonlat, de mindig visszatér, egy napon esetleg megszabadulunk tőle, amikor már sokáig, kétszáz évig is fogunk élni, amikor mi magunk leszünk a homokórák, és csak a bennünk pergő homokra figyelünk, ma még nem, mert az élet, lévén oly rövid, nem sok alkalmat ad a szemlélődésre.

(José Saramago: Ricardo Reis halálának éve.
Fordította Székely Ervin)

Mariana Delviget, úgy tűnt, lehetetlen lesz férjhez adni. Pedig a mostohaanyja már semmire sem vágyott jobban, mint hogy megszabaduljon tőle.

– Isten látja lelkem, én iparkodok megszeretni ezt a gyermeket, de nem könnyű, nem hagyja az a makacs természete, amit, hát bizony, nyilván az anyjától örökölt – mondta Ida vasárnaponként Jusztin atya fülébe, magában pedig azt gondolta, hogy Isten bocsássa meg, de nem tudom, minek is térdepelek itt, ez a suhanc pap úgyse ért meg semmit, bezzeg otthon, az ő falujában, az öreg Emericus tisztelendő atya, az aztán értette az embert, és legalább megnyugtatta gyónáskor.

Ha épp abban a pillanatban Isten talán nem is, de Jusztin atya meg a folyton hallgatózó Immaculata nővér nagyon is figyeltek Ida lelkére, és ők maguk is gyakran gyónták meg a Mindenhatónak, amit gondoltak róla. A gyerekarcú pap szótlanul végighallgatta Ida panaszait, amelyek minduntalan a kis Mariana kiállhatatlanságához kanyarodtak, és minden alkalommal még buzgóbb igyekezetre biztatta az asszonyt. Imádkozásra, amellyel megtalálhatja a türelmet és a lelki nyugalmát. Aztán hosszú penitenciát rótt ki rá. Mise után igyekezte elkerülni őt.

A kislányt egyébként maga az ifjú Jusztin keresztelte, és az ő részéről ez volt az egyetlen kellemes esemény, amelyet Idával kapcsolatban fel tudott idézni. Az első keresztelője. Az első bárány, akit maga vett a nyájhoz, így emlegette aznap este, amikor megünnepelték a dolgot a templomszolgával. A sekrestyében megittak rá egy demizson bort. A jó öreg az előző pap szokásait gondolkodás és változtatás nélkül érvényesnek tekintette Jusztinra, az újonc pedig nem talált ebben semmi kivetnivalót. Úgy gondolta, egy új helyen az első időkben leghelyesebb, ha az ember nemigen akadékoskodik, főleg, ha olyan fiatal, mint ő. És a bor sem volt rossz.

Jusztint nem sokkal azelőtt rendelte az egyházmegye a falu öreg papja mellé, hogy annak a fiatalasszonynak a tragédiája történt. A temetést még nem ő celebrálta, de ministrált a gyászmisén. Az asszony halála mindenkit megdöbbentett, talán meg is ijesztette a népeket, Jusztinnak legalábbis ez volt az érzése. Arra például számítottak, hogy öreg papjuk hamarosan megtér az Úrhoz, elkezdtek hát megbarátkozni a fiatallal, és amikor bekövetkezett, szomorú belenyugvással kísérték az utolsó útra. Azt is elfogadták, hogy egyik-másik ember vagy asszony leesik a lábáról, nem gyógyul meg, belehal. Hogy az öregek meghalnak télen vagy tavasszal, az is csak természetes. Ez a rend. De egy ilyen friss, fiatal léleknek, ennek az asszonykának a halála, akit épp csak pár hete kezdtek megismerni, mindüket kizökkentette egy kis időre a lelki nyugalmából.

A férfi maga maradt az újszülöttel, és mint uradalmi kocsis, aki vagy szolgálatban volt, vagy az istállóknál felügyelt, lóvásárokra járt, nem sokat tudott vele törődni. Csak egyetlenegyszer jegyezte meg, hogy ha legalább gyerek volna… – de nem fejezte be a mondatot. Igen hamar új asszony után nézett, még a gyászév sem telt le egészen, már el-eljárt néhány házhoz, egyszerűen, komoran, nem sok sikerrel. Addig is a falusi asszonyok gondjára bízta a kisleányt. Nagy buzgalommal vették át a csecsemőt, babusgatták, kézről kézre adták, de a keresztelőről ebben az összevisszaságban senki se gondoskodott. Ha meg is említette valaki, az ember bizonyára azt mondta, hogy nem tud most ezzel törődni, de eljön az ideje. A munkáját megtörten, de tisztességgel elvégezte, a gyereket viszont mintha látni se kívánta volna. Az asszonyok megértették, nem háborgatták semmivel, ha otthon hagyta a kicsit, mindig volt, aki ránézzen vagy magával vigye, sajátjai közé fektesse.

Mariana egészséges volt, szépen cseperedett, mire hároméves lett, az apja megtalálta a nagyfaluban a megfelelő asszonyt, egy tisztességes özvegyet, aki gyermektelen volt, és elvállalta a férfit a kisleánnyal együtt. Eladta a házát, és kiköltözött az új urához. Magasan hordta az orrát, minthogy megboldogult férje császári ezredben volt katona, saját magának a legnagyobb tiszteletet kívánta meg. A kocsis, nohát, kis romlás, de legalább nem paraszt. Az asszonyok hamar naccságának kezdték gúnyolni a háta mögött, de a szemébe egyik se mert egy rossz szót se szólni, olyan átütő, hideg tekintete volt, hogy némelyek attól tartottak, a szemmel veréshez is ért, de legalábbis bajt hoz rájuk, ha véletlenül megbántják.

Miután Ida betelepedett a kocsis házába, a leánykát továbbra is szívesebben bízta a falusi asszonyokra, mint hogy maga gondoskodjék róla. Eleinte, amikor még volt, aki el-elbeszélgetett vele, mesélgették neki a kislány születésének történetét is. Azt beszélték, hogy egy cudar, nyár végi napon született, és az anyja talán még ma is élhetne, ha el tudják hozni neki a bábát vagy még inkább az orvost a városból. De a bába is majd’ egy óra hossza kocsiútra volt, és aznap senki sem vállalkozott rá, hogy útra keljen. Még Mariana apja sem, amiért talán azóta is gyötri magát. Az új asszony nem szerette hallgatni ezeket a történeteket, de akkoriban még udvariasságból nem legyintette le az asszonyokat, ha belefogtak. Többen mesélték, hogy pokrócba burkolódzva rohantak át a kegyetlen szélben, vagdalkozó esőben a kocsis házához. Vizet forraltak, imádkoztak, hogy hamar csendesedjen el a vihar, legalább csak annyira, hogy a bábaasszonyért el tudjanak küldeni. Aztán amikor látták, hogy valahogy csak nem mennek a dolgok a szokásos rendben, már az orvosért imádkoztak, hiszen a kocsis meg tudja fizetni. De az ég irgalmatlan volt, fákat csavart ki aznap a szél, és fél órán át ökölnyi jegek zuhogtak alá. Bezúzta az ólakat, ablakokat, lyukat ütött az intéző házának tetején. Ilyen istentelen zajt még soha nem hallottak, pedig mind megértek már pár vihart, jégverést. Mintha hangyák lettek volna egy teknőben, amelybe egy őrült és gonosz gyermek két kézzel szórja a köveket. Volt, aki úgy emlegette, hogy az volt a nap, amikor megértette, mit is jelent az, hogy égzengés. Kegyetlen, hatalmas zene az, mindörökre a fülébe cseng annak, aki hallotta.

A szép fiatalasszony már fél napja vajúdott hallatlan elszántsággal, de éppen amikor a jég zuhogni kezdett, az ő nekifeszülése megroppant. Minden egyes koppanás mintha az életerején ütött volna sebet. Amint abbamaradt, és csendes, öröknek tetsző eső kezdett hullani a falura, megszületett Mariana. Legalábbis így mesélték az asszonyok. Nagy híre volt a viharnak, és ugyanakkora a tragédiának, amely egyben csoda is volt. Ezúttal nem elégedtek meg azzal, hogy minden születés csoda, Mariana születését még misztikusabbá mesélték, idővel azok is azt mondták, hogy jelen voltak, akik nem is lehettek ott, hiszen mikor már dúlt a vihar, csak a legközelebbi szomszédok tudtak úgy-ahogy átvergődni a házba. Mégis, ha valaki tollfosztás vagy kukoricamorzsolás közben mondani kezdte, hogy emlékszik, milyen gyönyörű volt a kis Mariana édesanyja azon az átkozott napon, emlékszik, mint kínlódott és tűrt, mindenki helyeselt, és úgy toldotta meg a történetet, ahogy éppen színezni volt kedve, és soha senki nem mondta a másiknak, hogy hiszen te ott sem voltál, hiszen csak hárman, négyen, öten voltunk. Ha minden asszony, aki azt mondta, hogy segédkezett, valóban ott lett volna, be sem fértek volna a házba.

A kis árvát aztán mind együtt kényeztették. Samunénak pár hónappal korábban született meg a harmadik fia, így szoptatós dajkaként magához vette a kislányt az első időkben, amiért a kocsis úr hálás volt a maga szótlan módján, és időnként egy-egy pengővel jutalmazta. Samuné nem akarta elfogadni, hát otthagyta neki az ablakpárkányon, amikor hazavitte a gyermeket, de ez ritkán esett meg, mert sokszor késő éjjelig vagy hajnalig dolgozott, ahogy az urak megkívánták, a Samuné meg befektette már a bölcsőbe a sajátja mellé a babát, nem engedte fölzargatni.

Később is, amikor a gyerek már kint játszadozott a majorság házai között, mindig rajta volt valamelyik asszony szeme, játszottak vele egy kicsit, ha a kezük közé kapták, megdöncölték, dobálgatták, csókolgatták. Sajnálták a nyomorultat. Sajnálták az édesapját is, amíg Ida meg nem érkezett.

Marianát sokszor a kiscsirkék között találták, a puha jószágok között érezte jól magát. Egy alkalommal Samunénak hat csirkéje feküdt az udvaron holtan. Az asszony nagy jajveszékelve állt fölöttük, mire Mariana odafutott hozzá pufók kis lábain, és kérte, hagyja ott őket egy kicsit. Samuné persze össze akarta szedni a tetemeket, ki tudja, miféle nyavalya vitte el szerencsétleneket, csakhogy éppen a saját középső fia kiabált neki a házból, hogy nem tudja begyújtani a tüzet, valami igen füstölni kezdett, megijedt, hogy a gyerek kárt csinál, ott hagyta hát Marianát a csirkékkel, de figyelmeztette, hozzájuk ne nyúljon. Mariana mindjárt hozta a cserépitatót, letérdelt, köréje húzta a kiscsirkék testét, és halkan dudorászott egy dalocskát, amelyet talán valamelyik asszonytól tanult. Samuné haláláig mesélte, hogy mi történt azután.

– Hát megyek vissza a csirkeudvarba, és látom, hogy a kislány ott térdel az itatóedénynél, körülötte az én hat csirkém, az egyik talpon, a másik meg kapirgál oldalra, hogy kelne föl, azt’ föl is kel, dugja a csőrét az itatóba, és így tovább, sorba mind. Végre mind a hat létrejött. Ahogy mondom! Én csak összecsaptam a kezem, azt se tudtam, hová legyek, mit tegyek a gyerekkel, hogy örüljek, vagy higgyek-e a szememnek egyáltalán! – valahányszor ideért a történetben, mindig ugyanúgy csapta össze a kezét, ugyanúgy vetett keresztet, ugyanúgy emelte az égre a szemét, és aki hallgatta, nem tudta eldönteni, az Istenre vagy az Ördögre gondol-e közben.

Valahogy így voltak aztán Marianával mind. Ahogy nőtt, szerették is, félték is. A lányok hol barátkoztak vele, hol inkább elkerülték, az asszonyok áldott gyermeknek vagy kis boszorkánynak hívták. A fiúk, ahogy legénykorba értek, csudaleánynak emlegették. Mariana minderről vagy nem tudott, vagy nem foglalkoztatta, emlékezetében a gyermekkora tyúkszaros porba kavart varázslat volt.

Amikor eljött az ideje, beíratták az iskolába. Ida örült, hogy legalább addig se lesz otthon láb alatt. Nem mintha sokat látta volna. Reggel Mariana dolga volt kiengedni a tyúkokat, összeszedni a tojásokat, felseperni a házat és az udvart. A konyhába a mostohaanyja csak akkor hívta be, ha pucolni kellett valamit. Az iskolában hamar kiderült, hogy Mariana gyorsan tanul, vigyáz a holmijára, egyszóval rendes, értelmes gyereklány. Maga fejtette meg az olvasás titkát. Egyszer végigkérdezte az ábécét a kedvesnővértől, aki sziszegős nádpálca segítségével oktatta a maszatos falusi gyerekeket az olvasás tudományára és a Szentírás szavaira. Kellett bizonyos bátorság ehhez a kérdéshez. Onnantól Mariana tudta, mit jelent az a sok betű a könyvekben. Mindent el is olvasott, ami elé került. Magában, titokban, nehogy felfedezze valaki, hogy neki nem is kell már az iskola.

Immaculata nővér, az iskola vezetője maga jött el a harmadik év végén, és kérte Idát, fontolja meg, hogy beíratja Marianát a nagyfaluba polgáriba, de Ida hallani se akart róla. Még az kéne. Már így is több iskolája van ennek a koloncnak, mint neki. Már éppen elég nagy, végre rendes hasznát lehet venni a ház körül. Nincs őnekik erre pénzük, mondta az öreg apácának, nyomatékképpen megsimította a diófa asztal lapját. Aztán mélyen hallgatott, ahogy hallgatni szokás nyilvánvaló hazugságok után. Immaculata nővér felállt, finoman meghajtotta magát, és elment. Mariana a következő évtől nem járt iskolába. Elvégezte a házimunkáját, és fáradhatatlan gyermek lévén nagyokat csavargott a határban. Megismerkedett az öregasszonnyal, aki a szántókon túl, a fasor mögötti házban lakott, senki sem tudta, miféle jogcímen tűrte ott az uraság. Olykor fel-felkeresték az asszonyok, de erről hallgattak. Az öreg Vesela nyanya? Bolond az – mondták foghegyről, ha Mariana kérdezett felőle, de azt mégsem mondták, hogy ne menjen a közelébe, és az sem derült ki, miért lenne bolond, úgyhogy Mariana sűrűn meglátogatta. Ha elbújt az erdőben, aztán a szántók felé kerülve akart hazamenni, betért hozzá, elüldögélt vele a konyhában a vaskályha mellett, amelynek a tetején egy fazékban mindig víz gőzölgött, Vesela nyanya növényeket dobott bele, hol frisset, hol szárazat. Mariana mélyen beszívta a füvek szagát, figyelte az öregasszony kezét, ahogy ügyes csomókba rendezi a hársfavirágot, meg valami zöldet, és beleereszti a fazékba. Jóformán ebből a konyhából állt a ház, állandóan betöltötte a főzet illata.

Mariana következő ősszel beszökött a szüreti bálra. Sokat hallott már róla, úgy gondolta, nem árt azzal senkinek, ha megnézi. Végtére is dolgozik, iskolába nem jár, az egyforma napok között ez tűnt az egyetlen érdekes dolognak. Jól számított, senki nem zavarta haza, és ő ragyogó arccal ült a fal mellett, bámulta a táncosokat egészen éjfélig, amíg el nem kezdtek néhányan szedelőzködni, hogy ideje véget vetni a zenének, de persze aztán húzták még egy darabig. Nem tudta, mennyi az idő, nem gondolta, hogy ilyen késő lenne. Érzett egy kis sürgetést magában, de azt hitte, csak az izgalom, hogy ilyen szépen kiöltözve, ilyen különös, újfajta mozgásban látja a népeket, akiket amúgy az utcából vagy a földekről ismert, de még inkább az idegeneket, a szomszédos faluból. Ültő helyében beleizzadt a lábak figyelésébe, a szoknyák forgásába. Valami jelzett, valami néha szúrt a nyakán hátul, hogy talán nem kéne itt lennie, de nem vette tudomásul.

Amikor hazaért, Ida már várta. A veranda végébe parancsolta. Leakasztott egy marhakötelet, és úgy végighúzott vele Mariana hátán, hogy azonnal felszakadt a bőre, kiserkent a vére. Megugrott.

– Vissza! – mondta Ida irgalom nélkül. – Adok én neked bált!

Mariana, amint ott guggolt a veranda végében, és összeszorított foggal tűrte a csapásokat, valami ismeretlen erőtől hajtva elhatározta, hogy nem ejt egyetlen könnycseppet sem. Egyszerűbb lett volna zokogni, esdekelni, hogy ne bántsa, de úgy gondolta, akkor sokkal jobban fájna. Hideg józanság lepte meg, tudta, hogy meg kell maradni nyugton, őrködni a fájdalom fölött. Akkor, életében először, átkot mondott. Magában. Nem tanulta, nem hallotta senkitől. Jöttek a szavak maguktól, mélyről, hogy segítsenek visszatartani a könnyeket. Azt az egyet semmiképp nem akarta, hogy Ida sírni lássa.

– Miből vagy te!? – ordította Ida. – Miből, te rongy, hogy még csak meg se nyekkensz?

Mariana soha azelőtt nem kívánt rosszat senkinek, de aznap éjjel, a veranda homokszagú kövén kuporogva megátkozta Idát. Teljes szívéből kívánta, hogy verje meg az Isten, úgy, ahogy Ida veri őt. Ahonnan az átok jött, onnan jött a kívánság, hogy ugyanígy verje, ne jobban. De ne is kevésbé.

Ida, mielőtt a kötelet visszaakasztotta volna, megtiltotta neki, hogy valaha is elmenjen otthonról sötétedés után. Minél inkább tiltotta, Mariana annál inkább szökött. Ha mulatság volt a faluban, végigvágtatott a tarlón, kezében az egyetlen pár jó cipőjével, és elment táncolni. Hamarosan azzal táncolhatott, akivel kedve volt, sorban álltak érte. Tudta, hogy otthon a mosóteknőben sós vízben ázik a marhakötél, de csak táncolt. Éjfélig, néha hajnalig forgott a legényekkel, és ahogy jött, egyedül futott haza a mezőn át, hogy aztán otthon, amint beért a hátsó kertkapun, meglássa Ida szikár, fekete alakját a ház mellett. Egy hang nélkül vette le a blúzát meg a felsőszoknyáját, hogy az mégse legyen véres.

Verés után kora reggel Vesela nyanyához ment, a kertek alatt, hogy ne lássák. Az öregasszony borogatást tett Mariana hátára, és nyitott tenyerét hosszan a sebek fölött tartotta, egészen közel, hogy szinte hozzájuk ért. Égette a bőrt egy darabig, Mariana szó nélkül viselte. Azután egyszerre hűs lett a seb, és két-három nap múlva már viszketett, érződött, hogy gyógyul.

Amikor Mariana tizennégy éves lett, Ida nem verte meg többé. Ha elszökött táncolni, egyszerűen kizárta éjszakára a házból. Olyankor befeküdt a disznóól mellé a szalmába, úgy aludt el. Hajnalban ugyanúgy talpon volt, mint bármely másik napon. Vizet húzott, megmosdott, kiengedte a csirkéket, megetette a disznót. Az apja egy ritka kimenőnapján azt mondta neki, hogy most már ideje volna férjez menni, és ő tud is neki egy tisztességes fiút a faluból. De Mariana addigra csak egyvalakit szeretett. A Szelenczi Karelt.

Már egy éve ismerte, Katalin-napi bálon találkoztak. A szomszéd birtokról jött néhány másik legénnyel. Szegény paraszt volt, hét testvére mind fiatalabb nála, a legkisebb még karonülő, hát otthon maradt, segíteni a szüleit. Volt egy kedves kis sípja, maga faragta, játszott is rajta egyszerű dallamokat, Mariana elhallgatta volna napokig. Télre készített Marianának egy kis faragást madarakkal. Ha ilyen madárkák lennénk, elrepülhetnénk, mondta. Mariana az ingébe rejtette az ajándékot.

– Na azt már nem – mondta Mariana apja. – Nem adlak akármiféle szegénylegényhez. Főleg nem ahhoz a Szelenczihez. Se máshoz arról a nyomortanyáról. – Ida karba tett kézzel állt az ura mellet, míg az a levest kanalazta.

Egy év múlva Mariana még mindig nem volt férjnél. Karelt elvitték katonának. Míg Mariana hang nélkül sírt éjjelente, Ida kétségbeesetten fohászkodott Szűz Máriához, mint asszony az asszonyhoz, hogy szabadítsa meg a lánytól, vagy legalább attól a büdös paraszttól. Odáig ment, hogy a szomszédasszonyokhoz is átsomfordált ilyen-olyan ürüggyel, és néhány szót váltva velük, végül arra lyukadt ki, hogy segíthetnének férjhez adni a leányt. Ezek is parasztok, de egyik-másik még viheti valamire, és hát ezeket legalább ismeri. A szomszédasszonyok szerettek volna segíteni, nem Idának, hanem Marianának, de akinek olyan korú fia volt, azé már vagy megnősült, vagy úgy volt vele, hogy talál a Marianánál egyszerűbb kislányt is. Azt mondták Idának, hogy már máshova udvarol a gyerek, nem tehetnek róla, hát a szívnek nem lehet parancsolni, ugye. Azután sorra vitték el a fiúkat a nagy háborúba, az asszonyok gyászban jártak, mintha máris elveszítették volna őket, nem beszélgettek, és nem gondoltak a jövővel, csak egyetlen dolgot kívántak, hogy még egyszer az életben lássák a fiukat.

Ida számára a háború csak azzal fenyegetett, hogy Mariana örökké a nyakán marad. Így aztán ő is ugyanazzal a buzgalommal imádkozott a békéért, mint az anyák, akik a fiaikat várták haza. Elsőnek Samunéhoz állított be két cifra egyenruhás katona. Hozták a legrettenetesebb hírt. Samuné ott helyben összeesett. Egy darabig nem következett hasonló esemény, csak az anyák, húgok, feleségek lettek, ha lehet, még szótlanabbak, nem volt nagyobb félelmük, mint postát kapni.

Mariana elrohant Vesela nyanyához. Nem látogatta, mióta Karelt elvitték, de most térdre esve könyörgött neki, ha tud bármilyen ráolvasást, bármilyen főzetet, varázslatot, akár ha az Ördöggel kell is megegyezni, ő megteszi, csak hozza vissza Karelt a háborúból. A nyanya ült a kis kályhája mellett, lassan ingatta a fejét.

– Nem tudok ilyent – mondta. – De higgyél, Mariana, aranyom. Higgyél benne erősen. Van, hogy a szív visszahozza, egyszerűen csak a szív. Ennél többet én se tudok.

Mariana mindennap kiment a határba. Kibontotta fekete haját, és járkált a földeken késő estig. Nagyokat kerengve mérföldes nyolcasokat írt le, amíg csak remegni nem kezdett a combja. Karelt hívta haza. Aratás után véresre vágta a lábát a tarló, ősszel sárban tapodott. Keményen dolgoztatta a szívét, mert hallgatott Vesela nyanyára. Vetési varjak keringtek a földek fölött, egyre közelebb merészkedtek hozzá, amikor leszálltak. Megszokták a lányt a tájban, mint egy hajlongó fát, kikötözött szalmabábut, amelyre nem szállnak rá, de nem is félnek tőle.

Egy nap felrémlett egy látomás. Szögletes vállú, keménykötésű alak. Nagy léptekkel Mariana felé közeledett, és ő azt hitte, megbolondult. Állt, a fagyos föld hidege felkúszott a lábán, elérte hirtelen az ágyékát, már nem tudta eldönteni, hogy jeget vagy tüzet érez-e. Hiszen ez nem lehet Karel, ő vaskosabb, a járása ruganyosabb, az arca szélesebb. De olyan, mintha. Amikor a látomás megállt, és két karját a levegőbe emelte, akkor egyszerre biztosan felismerte. Mariana kiáltani, sírni szeretett volna, de nem tudott, csak annyi szaladt ki a száján, hogy a nyanya tudta. Még csak el sem tudott mosolyodni. Azt tudta csak, hogy innen el kell menni.

Catalina a veranda végében kuporgott, állával a térdén. Lábánál a foltos macska, amelyik nemrég jött a házhoz. Meg-megvakargatta a füle tövét. Hasonlított arra a régi cicára, akit kislányként a fáskocsiban tologatott itt az udvaron. Felnézett a sötétedő égre, aztán megint az állatra.

– Neked jó itt, nekem miért nem jó? – kérdezte suttogva a macskát, az meg a bokájához dörgölőzött, visszafordult, másik oldalával is nekisimult. Halkan dorombolt, és újra fordult, simult, fordult, Catalina cirógatva követte a kezével, fekvő nyolcasokat írva maga elé.

– Na! – szólt ki Mariana a házból. Nem lépett ki, csak hosszú árnyéka vetődött elő az ajtónyílásból. Catalina felállt, tudta, hogy ideje lefeküdni. Nem volt igaz, hogy neki itt nem jó. De nem lett volna igaz az sem, hogy jó. Ennél többet akkor sem tudott volna mondani, ha valaki megkérdezi, mi a baja. Nem kérdezte senki.

Az anyjának is csak egy kérdése volt, amikor a tanár eljött, és kérte, engedje a lányát felsőbb iskolába, hogy minek. Amikor egy hét múlva újra ott állt a kiskapuban, és újra megkérte Marianát, hogy engedje el a lányt, azt mondta, meglátja. De ha az apja meg Ilon nővére, aki pedig már férjhez ment, és saját gyereke volt, nem mondogatták volna, hogy ugyan, anyuka, hát hadd menjen, meg azt, hogy tanuljon csak, megleszünk nélküle, meg hogy neki való lesz, hiszen anyuka is tudja, hogy mindig a kisebbekkel foglalkozott, mennyire szeretik a gyerekek, akkor talán Mariana el is hallgatta volna az egészet. És akkor ő nem utazna holnap a kollégiumba.

Az ágya mellett összecsomagolva állt a kartonbőrönd. Benne két könyv (egy tankönyv és egy biblia), három irka, pontosan olyan, amilyet előírt az iskola, egy kék köpeny, a városban vették édesapával, amikor a felvételire kísérte, négy fehérnemű (egy viselni, egy váltás, egy mosásban, egy tartalék), az ünneplőcipője, két blúz, egy szoknya, egy kötény, mosdószappan, vászontörülköző, azt anyuka szőtte. A bőrönd mellett a csizmája, ráterítve a vékony, sötétkék posztókabát, amelyet Ilontól örökölt.

Tulajdonképpen csak a köpeny meg a csizma volt új, a többi mind Ilonról maradt rá. Amikor a nővére férjhez ment, sok régi ruháját neki adta. A csizma se volt egészen új, tavalyelőtt készíttették, és ami az illeti, kissé mintha nyomná az orra. Délután beledugta a lábát, csak úgy, gyakorlásképpen. Nem gondolta volna, hogy nő még a lába. Talán csak elszokott tőle. Holnap abban utazik, majd kiderül. Az derült ki, hogy véresre gyötörte a lábujját a körömnél, és kimarta a sarkát. Érezte, hogy nyom, dörzsölődik minden lépésnél, de nem merte mondani még édesapának se. Csak a kollégiumban derült ki, amikor leült az ágy szélére.

Hosszú, hideg folyosóról nyíltak a szobák, nyolc ágy volt mindegyikben. A méteres falak nagy beugrót képeztek az ajtóknál meg az ablakoknál, erről Catalinának a bunkerek jutottak eszébe, amelyekről olvasott. Sosem látott bunkert, de ilyesminek képzelte. Ült az ágyon, és amikor úgy gondolta, senki sem figyel, kibújt a csizmából. A szomszéd ágy tulajdonosa, mintha csak ezt várta volna, odalépett, és kezet nyújtott. Kata, mondta. Kerek arca valami bárgyú, céltalan frissességet sugárzott, mint a reggeli napfény egy homályos tükrön. Catalina egyszerre utálta a kézfogást, és hálás volt érte, alig hallhatóan elmondta a saját nevét. Aztán a többi lánnyal is bemutatkoztak egymásnak, de nem tudta megjegyezni a neveket. Kata fesztelenül odaült mellé, és amíg a többiek pakolásztak, beszélgettek, mindent pusmogva kommentált, mintha már sokkal régebb óta itt volna, és ismerné mindet. Mindenkiről volt egy-két szava, tudta, ki honnan érkezett. Catalina csak bámult. Sírás kerülgette. Nem akart itt maradni ezekkel az idegen lányokkal. Nem akart velük barátkozni. Az egyik szobatársa kibontott egy kosarat, tele volt szalonnával, fehér kenyérrel, paprikával, és még egy kis szőlő is akadt a csomagban. Könnyedén kinyitotta a bicskáját, akárha otthon a konyhában, és az éjjeliszekrény tetején elkezdte apró kockákra vágni a szalonnát. Közben folyamatosan mondogatta, hogy gyertek, lányok, kóstoljátok meg, anyám küldte velem, de egynek ez túl sok, hiába mondtam neki, hogy kapunk itt enni, azért csak csomagolta, úgyhogy tessék, vegyétek. Kata azonnal ott termett, és a szalonnás lány ágyára ülve, vigyorogva falatozni kezdett. Catalina zavarban volt, egyetlen falat sem ment volna le a torkán. Hogy tudnak ezek itt így nevetgélni, egyáltalán beszélni ilyen hangosan idegenek előtt, mert hiszen még mind idegenek egymás számára, és pláne hogy tudnak enni? De Kata már kiabált is neki, gyere, barátnőm, egyél egy pár falatot! Catalina érezte, ahogy elönti a vörös izzás az arcát. Gyűlölte ezt, gyűlölte magában a folytonos pirulást. De hát hogy szólíthatja máris barátnőjének ez a lány? Ha nem viszonozza, még megsértődik, és róla is mindenféle ostobaságokat mond majd másoknak. Ráadásul ha nem eszik, azt hiszik, zavarban van. És zavarban lenni csak a falusi libák szoktak. Zavarban lenni, elpirulgatni, nem fogadni el semmi kínálást, ezeknél rosszabb most nem is történhet. Kata már kiabálta is: Na! Ne légy szégyenlős! – Igen, gyere! – mondta a szalonnás lány is, és intett a bicskás kezével, aztán visszafordult szeletelni. Már mindenki ott ült. Milyen kínos. Most arra fognak várni, hogy ő is odafáradjon végre, mint valami primadonna. És milyen jogon mondja neki egy vele egyidős, hogy ne legyen szégyenlős? Inkább ő ne legyen ilyen szégyentelen. Teli szájjal. Két pofára. Hiszen ő azt hitte, hogy itt majd csupa finom lány lesz, csupa okos, művelt lány, akik sokat olvasnak, fodrászhoz járnak, talán még zongorázni is tudnak, mint a kisasszony a mozifilmen, amit Ilonnal láttak a trenki moziban.

Szégyellte magát, szégyellte, hogy enni hívják vadidegenek, hogy nincs mit adnia cserébe, hogy nem tudja megkínálni a lányokat semmivel. Ha már falusi, az ő anyjának is lehetett volna annyi esze, hogy csomagoljon valamit. De nem gondoltak erre. A felvételikor megmondták, hogy napi háromszori étkezés biztosított, ugyan minek hozott volna. Minek. Hát, aminek a többiek. Lassacskán mindnél előkerült valami, egy kis pogácsa, egy doboz meggyes lepény, egy pár szem apró alma. Érezte, hogy minél tovább vár, annál kellemetlenebb lesz, annál jobban felhívja magára a figyelmet, de nem mozdult a lába. A karja egészen elzsibbadt. Minél inkább mondogatták a lányok, hogy ne legyen zavarban, annál vörösebb lett, már a szeme előtt is vörös fátyol úszott, szeretett volna rájuk üvölteni, elfutni, rohanni hazafelé, talán még édesapát is utolérné, hazamenne vele, otthon bocsánatot kérne anyukától, kedves anyuskától, és soha többé nem akarna kilépni a kapun se, nemhogy a falun kívülre.

Nem ismerte az ájulást, csak olvasott róla, és a táguló pillanatban egyszerre eszébe jutott, hogy ez lehet az. Amint felállt, azonnal érezte, hogy most ki fog menni alóla a lába, mintha remegne a térde, kezdene idegenné válni a lábfeje, lábszára, megtámaszkodott az ágyon, oldalra dőlt, mire Kata azonnal mellette termett.

– Vizet! – ordította, és egy vézna kislány már rohant is – Vizet, rosszul van szegényke!

Biztos az utazás, felkavarodott a gyomra, ideges, biztos fáradt, a lányok pusmogtak, csipogtak, Catalina pedig nem ájult el, végig hallotta őket. Kortyolt a hideg vízből. Olyan íze volt, mintha vasszöget nyalogatna. Ilyen vizet kell most már mindig innia? Undorító. A következő percben enyhült a szorítás a torkában, lassan a lábát is újra sajátjának érezte, megpróbálta megmozgatni a bokáját ültében. Kata egy irkával legyezte. Elnézte a körülötte csoportosuló arcokat, mind egyformán riadalommal és érdeklődéssel bámulta, egyik-másik még rágta a szalonnát vagy a kenyeret, nyitott szájjal, felhúzott szemöldökkel. Nevetnie kellett. Megbocsátotta nekik, hogy nem művelt, városi lányok, nem finomak, és nem illemtudók, megbocsátotta, hogy a világon vannak, vele együtt.

– Jó’ van! – vezényelt Kata. – Nem lesz itt baj, csak egy kicsit elfáradt az utazásba’!

Mind fellélegeztek, nevettek, újrakezdődött a lepetyelés. Valamelyik azt javasolta, hogy menjen, mossa meg az arcát. Catalina hálásan bólogatott. Maga sem tudott volna jobbat kitalálni arra, hogy pár percig egyedül lehessen. Harisnyában lépett ki a szürke köves folyosóra. Jólesett a talpának a hideg. A folyosó végén volt a fürdő és vécé. Nem igazán tudta elképzelni, milyen lehet egy fürdő ennyi emberre. Cúgos, apró csempés, tágas helyiség volt. Négy, egymástól fallal elválasztott zuhanyozó volt benne. Catalina még soha nem zuhanyozott. Ezt is meg kell majd figyelnie, le kell utánoznia azokat, akik tudják, hogy kell. Igen ám, csakhogy ahhoz akkor kell itt lennie, amikor mások is itt vannak. Együtt kell fürödniük. Nyilván ezért is van négy hely. Egyszerre négyen tudnak zuhanyozni. Borzalmas. Levetkőzni idegen lányok előtt. Elhatározta, hogy majd utolsónak marad. A vécék is egymás mellett sorakoztak, vékony deszkafalakkal, az ajtók alja és a föld között vagy negyven centi. Tehát, ha bent vagy, mindenki látja a lábad, gondolta. Hát hol lehet itt egyedül az ember?

Megmosta az arcát. A középső csap fölött a csempére tükörlap volt csavarozva. Belenézett. Hosszú, fonott hajával, kerek inggallérjával, a csempe színéhez ijesztően hasonlóvá vált arcszínével idegen volt a maga számára, és idegen volt itt is, nem illett sehova. Nem mert túl soká maradni, nehogy most meg keresni kezdjék, valaki esetleg utánajöjjön, főleg az a nagyszájú Kata. Visszaindult a hálóba. Az övék volt a hatos. Összesen tizenkét szoba volt a kollégiumi szárnyban. Minden ajtó mögül lányok fecsegése, kuncogása, duruzsolása szűrődött ki, ha közel ment, hallotta őket.

A folyosó másik végén öt lépcsőfok vezetett fel egy esetlenül kialakított sötét zugba, amely összeköttetést jelentett az iskola épületével. Utólag toldhatták össze. Odaát majdnem a mennyezetig értek az ablakok az egyik oldalon, a másikon nyíltak az osztálytermek. Legalább négyszer akkorák voltak, mint az otthoni iskola nagyobbik terme. Minden fölfelé húzott, minden ablak hosszában rácsos, minden kerek lámpa hosszú, vékony csövön függött a plafonról, mintha nem is lógnának, hanem szilárdan állnának a levegőben, és a száruk megannyi beléjük szúrt, a plafonon át az égbe mutató tű volna. A termek ajtajai között a falakon egykori diákok tablói. Csupa fényes arc, homlokra tapasztott tincsek, hegyes, fehér gallérok. Élete végéig álmodik majd ezekkel a folyosókkal, az őszi mészszaggal, minden álmában fentről szitál rá a fehér fény, a termek beláthatatlanul hatalmasak, egymásba nyílnak, nem lehet kitalálni belőlük, ő maga parányi, a küszöb repedésében elférne, mégsem talál egy rést, amin kijuthat, fut az osztálytermeken, folyosókon át, futnak alatta a fekete berakásos szürke kőlapok, elfutnak a magas ablakok, nem érheti el a kaput, és még ha el is érné, nem érheti fel a kilincset, de ha fel is kapaszkodna odáig, le nem nyomhatná, mert ahhoz végképp kicsi, súlytalan és erőtlen.

– Hogy végül is mi a bajom? – Sára megakadt, mintha valaki megnyomott volna rajta egy gombot. Aztán finom remegés lett úrrá rajta, ez a remegés töltötte meg körülötte a levegőt, ez vibrált a hangjában is, vékonyan szivárgott fehéredő ajkai közül, nem kiabált, és ezzel igazán megijesztette Valtert.

– Hogy mi a bajom? Te tényleg nem érted? Idejövök veled a világ végére, és nem érted?! Itt baszom a rezet veled évekig, és te nem érted? Hát mit képzelsz te tulajdonképpen, ki vagyok én? Minek vagyok itt? Eljárok dolgozni, évekig ezzel a rüves busszal jártam be a városba, te meg itthon meresztetted a valagadat. Csak a hátadat látom, az elbaszott, kardigános hátadat, amióta itt lakunk. Ha látom egyáltalán, mert hányszor van, hogy itthon se vagy! Hazajövök délután, te meg valamelyik kibaszott falusinál ücsörögsz a kibaszott magnóddal meg a kibaszott füzeteddel! Vagy a kocsmában! Te nem vagy normális – itt kezdett emelkedni Sára hangja –, esküszöm, nem vagy normális, ha nem látod. Téged aztán mindenki annyira érdekel! Teneked el kell menni itthonról, azt kell hallgatni, hogy a Rozi néni hogyan vándorolt ide a rosseb tudja, honnan, meg hogy a Jóska bácsi hogyan jött haza a háborúból, meg hogy mi volt a téeszelnökkel, meg mit tudom én, kivel, téged ezek mind, mind olyan kurvára érdekelnek, de mi van velem? Velem miért nem beszélgetsz? Tessék! Kapcsold be a kurva magnódat, ezt vedd fel, te nyomorult! Mondok én neked annyi mindent, hogy csak győzd leírni. Na, mi van? Nem veszed fel? Ez nem illik a szép kis gyűjteményedbe, mi? Amit én mondok, aki a legszebb éveimet pazaroltam rád, aki a gyereked anyja vagyok, aki melletted maradtam, amikor mindenki azt mondta, hogy jobb, ha meghúzod magad, eljöttem veled ide a szarba, a sárba, erre a rohadás hegyre, én nem számítok! Ezt nem veszed föl magnóra, mi? – fújtatott, elhallgatott, de a remegés ott maradt a levegőben. Választ várt.

Valter ijedten nézte a feleségét, és az első mondatot, ami a nyelvére tolult, kimondta:

– Most fejben jegyzetelek.

Sára dermedten állt, arca fénylett a könnyektől. Felrohant az emeletre, bevágta maga mögött a hálószoba ajtaját.

Valter tanácstalanul ácsorgott a nappaliban, arccal a lépcső felé, amelynek tövében a felesége állt még az előbb. Most mintha a térnek az a darabja kétdimenzióssá változott volna, a fakorlát mögött a lépcsőfokok is csak festve lennének. Fülelt. A gyerek biztosan felébredt, de nem jön ki a kisszobából. Biztosan hallja, ahogy az anyja fel-felnyikkan sírás közben, de már el is múlt, abbahagyta. Csönd. Bemenjen a gyerekhez? Próbálja megnyugtatni? De mi van, ha tényleg nem ébredt fel? A gyerekek néha csodálatosan távol járnak, amikor alszanak. Talán éppen ő zavarná meg. Mi legyen? Meg kéne vigasztalnia Sárát? Mit mondhatna neki? Ülne az ágy szélén, motyogná, hogy ne haragudjon. Miért ne haragudjon, ha egyszer minden oka megvan rá? Ilyenkor valamit ígérni kell. Hogy másképp lesz, ami most bántja, eltűnik, hogy ő megváltozik, ilyesmiket. Betarthatatlan ígéretek. Nem szeretkeznek hónapok óta, azelőtt is csak hébe-hóba kerítettek rá sort, és egyikük sem utalt rá, hogy ez ne volna tökéletesen rendben, Sára soha semmi jelét nem adta, hogy többet akarna, sőt, ami azt illeti, inkább kerülte, hogy egyszerre bújjanak ágyba, és Valtert sem érdekelte a dolog. Ezzel tehát kár is lenne próbálkozni. Azt érezte, meg sem tudná most érinteni úgy. És valaha még? Elámult, hányféle formát ölthet a féltékenység. Mennyire kevés köze van a valódi, elkeseredett féltékenységnek a szexualitáshoz. A felesége tulajdonképpen szavakra, elmondott, befogadott szavakra féltékeny. A mások életére, a mások életének meséjére, és az ő idejére, amit azokkal tölt. De mit mesélhetne neki a felesége? Ahhoz, hogy elmesélje az életét, hogy beszélgessenek az életükről, kellene hogy legyen életük. Valami, ami túlmutat a rajzszakkör, a munkahelyi pletyka meg a tévéműsor témakörén. Valter ki nem állta a tévét, legszívesebben kidobta volna a házból. Ki a házból, gondolta, és egy kis megkönnyebbülést érzett. Felhúzta a cipőjét, és kilépett az estébe.

Nehéz lett volna megmondania, minek az ígéretét érzi a levegőben, de határozottan ott volt. Elment a templom előtt, át az úton, hogy a karos kút felé sétáljon a csapáson, majd leereszkedjen a házak között a kertek alá, és ott nagy kerülőt tegyen a falu alsó vége felé. Lehet, hogy csak a szokásos nyár eleji izgalom. Ilyenkor mindig elfogja valami buta várakozás, a nyaralás utáni sóvárgás hangulata, ezt még a városból hozta magával. Mire a karos kúthoz ért, már arra gondolt, hogy talán ezért is szeret itt lenni. Itt senki nem beszélget arról, hova megy nyaralni, mert a legtöbben nem mennek sehova, és ez nagyon is jól van így. Gyűlölte a nyaralást, már magától a szótól rosszul lett, holott hangzásra tetszett volna neki, de hozzátapadtak a fejében a melegben aszalódó, idegen, félmeztelen testek a Balatonnál, a vonat bűze, az átizzadt ingek, a rövidnadrág, amelyet most már mindenki hord korra, nemre való tekintet nélkül, és amelyet valamiképpen szemérmetlennek és ostobának talált. Nem bírta elviselni, ha a vonaton egy meztelen térd a térdéhez ért, rajta a félnapos utazás poros hártyája, egyszerre kíváncsian és viszolyogva szemlélte a megereszkedett térdredőket az öregedő férfiakon és nőkön, bután bámulta a fiatal lányok feszes combját a forrónadrágokban, szégyenkezve és sajnálattal tekintett a srácok szőrös lábszáraira, a rövidnadrágban néha nehezen rejtegethető farkakra, de leginkább az zavarta, hogy nem érti, mit keres ezek között az emberek közt. Vajon miért olyan fontos mindenkinek, hogy eltöltsön egy zsúfolt, zsírolvasztó hetet egy tónál, amely a strandokon természetes szépsége helyett egy buta kurva képét mutatja. Ennél még rosszabb volt a tenger, a tengerhez vágyó honfitársak, akik nem átallottak konzervekkel, plédekkel, nehézkes sátrakkal megtömött Ladáikkal, Škodáikkal és Trabantjaikkal nekivágni délnek, hogy ott megint csak idegenekkel tömött talpalatnyi területen süttessék magukat pár napig. A tenger. A tenger pedig fontos volna. Nehezen hitte, hogy mások ne éreznék a nyaralás kétségbeesését. Ne tudnák, hogy van ebben az egy hét kötelező utazásban, vízparton levésben, napozásban, fürdésben valami kínos és ijesztő, ne tudnák valahol a lelkük mélyén mind, hogy a mindennapos robot megszakítása csak imitációja az életnek, és tökéletes igazolása annak, hogy ami az év többi hetében, hónapjában történik, az nem élet, de tudniuk kell, hogy a nyaralás sem az. Valter nem tudott döglesztőbb dolgot elképzelni a kempingek ragacsos emberszagánál. Nyaralás helyett utazást álmodott magának, kirándulást csupa népszerűtlen célpontra vagy olyan országokba, ahova csak háromévente lehet útlevelet váltani, és nem futja egy napig sem a valutakeretből. Nyaralás helyett azt szerette volna mondani, amit közleményekben meg cikkekben, hivatalos levelekben szoktak írni a fennkölt fogalmazók: „szabadságát tölti”. Valahányszor ezt a szókapcsolatot látta leírva vagy hallotta a rádióban, egy másik közkeletű fordulat vetett visszhangot a fejében: „börtönbüntetését tölti”.

Vajon el kellene költözniük, vissza a fővárosba? Ez valóban száműzetés? Kényszerítette ő erre a családját? Vagy ez volna a szabadság, amellyel, mint kiderült, nem tudnak élni? A házak közti csapáson lassan ereszkedett lefelé. Mire a kertek alá ért, azt gondolta, hogy zsarnok, de száz méter múlva már azt, hogy áldozat. Csoszogott a fűben, nem hallotta az este finom neszeit, sem az udvarokban fel-felugató kutyákat, nem érdekelte, hogy már látni a csillagokat, nem nézett föl, ment lassan, belefeledkezve, a szagokon kívül semmi nem jutott el hozzá, azokból is éppen annyi, amennyi megnyugvással töltötte el, csak amikor megbotlott, akkor tudatosodott benne, hogy egyáltalán érzi az alkonyi pára, a föld, az ólak szagát. Otthon vagyok már itt, jutott eszébe.

Körülnézett, valahol a bolt magasságában járhatott, lentről nem tudta pontosan megítélni, sötét is volt, a templomtorony derengéséből következtetett csak, menetelt hát tovább az alsó ösvény irányába. Figyelni kezdte a fákat, a surranásokat a lábszárig érő fűben, nézegette a kertek végeit, hol drótkerítés, hol falécek, egyik-másikat be is tudta azonosítani, és tudta, hogy a mogorva Kinizsiék kertje után következik az a kis csapás, gyalogút, ahol vissza tud térni az útra. Most már szándékosan ment lassan, óvatosan lépkedett, hogy a lehető legkisebb zajt keltse, ne zavarja meg az éjszaka ébredő életet. Elmosolyodott. Mintha tíz évet ült volna összeszorított szájjal, és most titokban kipróbálná, hogy az arcizmai képesek-e még másra is. Felzsibongott a vére, a combjában érezte, ahogy az izmai követelik a gyorsítást, legszívesebben lerohant volna a dombon bele a tájba, artikulálatlanul ordítva, de maradt a kertek alatt, egyre szaporázta a lépteit, el-ellökte magát a puha gazos földtől. Futni kezdett, egy percig úgy tűnt, kirobbanhatna az ég felé, ha elég gyorsan tudná szedni a lábát, szürke széldzsekije csapkodott a háta mögött, aztán a légszomj valósága fejbe kólintotta, megállt, térdére támaszkodva lihegett, izzadt és köhögött, a köhögésbe röhögés vegyült, valahonnan egy kutya ráfelelt három rövid vakkantással.

A csapáshoz ért, befordult a Kinizsiék kertjének kerítésénél. A másik oldalon az öreg Lomota háza volt, aki nemrég új asszonyt hozott a házhoz, ahogy Titi néni mondta, egy fiatal asszonykát, ő nem tudja, de beszélik, hogy kikapós, bejár a városba, mondják, hogy látták a szeretőjével karonfogva, ő nem tudja, de hogy csak a házért ment az öreghez, az biztos. Egyszerű drótkerítés szegte a Lomota udvarát, mellette sűrű gaz, de beljebb gondozottabb az udvar, legalábbis a fű le volt nyírva. A ház szinte telekhatáron állt, egyik hosszú, keskeny ablakában sárga fény. Valter nem tudta megállni, hogy be ne pillantson. Az ablakot keresztben kettészelte egy vékony léc, amelyre fehér függönyt fűztek, mögötte jól látható mozgás volt, a sziluett csakis nőé lehetett, feltűzött hajjal, lassan mozgott, amikor pedig az ablakhoz közeledett, Valter ijedtében el akart fordulni, eliszkolni, de sem a nyakizma, sem a lába nem engedelmeskedett. Úgy maradt, megkövülten, a kukkolók láthatatlanságba vetett hitével, hiszen odabent világos van, itt sötét. A háta mögött megreccsent a Kinizsiék kertjében álló diófa, egy bagolyféle szállhatott le rá. A nő egyetlen lassú mozdulattal elhúzta az ablak elől a félfüggönyt, és Valter esküdni mert volna rá, hogy mosolygott. Ha lábujjhegyre állt a kerítés mellett, látta a kád peremét, elképzelte benne a habfürdős vizet. A nő meztelen volt, és szinte hihetetlen, festményszerűen fehér bőre világított a sárgás izzófényben. Aranybarna, boglyas haja kontyban a feje tetején, kerek hasa alatt a háromszög alakú bozont éppen formát váltott, ahogy belépett a kádba. Szemből csinálta, mintha csak az ablaknak pózolna, és könnyen lehet, hogy úgy is volt, hiszen számára bentről az egy egész alakos tükör lehetett. A nő előrehajolt, tenyérből kicsorduló melleit meghintáztatta, és a másik lábával is belépett a kádba, aztán lassan, mintha túl forró volna a víz, leült és hátradőlt. Látszott a térde, válla, karja, locsolgatta magát, a víz lepergett róla, akár a márványról. Valter aznap este másodszor érzett valami régről ismerőst, a farka megkeményedett a nadrágjában. Nem is tudta, mikor történt vele ilyen utoljára úgy, hogy nem szándékosan idézte elő, olyan hosszas igyekezettel, hogy mire bekövetkezett, el is ment a kedve az egésztől. És most, tessék, egy perc sem kellett, érezte, hogy keményen áll, kényelmetlenül nyomódik a sliccének, önkéntelenül odanyúlt, hogy igazítson rajta, és elszégyellte magát, hirtelen kívülről látta, ahogy áll egy idegen ablak előtt, és magához nyúl. Zsebre dugta a kezét, ökölbe szorítva, ezzel igyekezett távol tartani a cipzárt és a varrást a farkától. Ki ez a nő. Most szivaccsal mosta a karját, aztán kissé felült a kádban, meg-megvillant a melle, sötétrózsaszín mellbimbója, mosta a hóna alatt a gyér kis pamacsot, egyiket a másik után, azután visszadőlt, lábát emelte, micsoda méltóságteljes lomhaság, micsoda fény. Valter a szétváló combok közé képzelte magát, ahol most a meleg, illatos víz boldogan örvénylik. Nem hitt a szemének, amikor a nő egyszer csak óvatosan felállt a kádban, pontosan az ablakkal szemben, és teljes meztelenségét kitárva magára facsarta a szivacsot. A melleit többször körkörösen végigsimította, szemeit élvetegen félig lehunyva, aztán megfordult, és újra belemerítette a szivacsot a kádba, de nem egyenesedett fel, hanem fenekét az ablak felé tolva kis terpeszbe állt, és úgy mosta magát a combjai közt a sárga szivaccsal, amely hol eltűnt, hol felbukkant a két markolni való farpofa között. Valter úgy érezte, soha életében nem látott még ilyen gyönyörűt. Már leszokott róla, hogy sorsszerűséget keressen a pillanatokban, nem érdekelte egy ideje, hogy ami éppen történik, annak van-e bármilyen jelentősége az életét illetően, sőt inkább úgy fogalmazta volna meg, ha valaha is megfogalmazta volna, hogy nincs jelentősége, mert az élete mintegy mellékesen csordogál, míg ő a napi feladatokkal bajlódik, saját gondolatai csak morajok, amelyekből olykor sikerül felerősítenie egyet-egyet, amit használni tud. De most kétségtelenül ő maga volt itt jelen, akárcsak az előbb, amikor futásnak eredt, és megint meglepte a létezés elemi bizonyítéka. E pillanatban az, hogy a nadrágja zsebén keresztül középső ujja végével a farkát simogatja. Hirtelen szükségét érezte a közvetlen érintésnek, a bőrnek bőrrel való találkozását. Méltatlannak érezte volna előkapni a farkát a csapáson ácsorogva, de képtelenségnek tűnt, hogy hazáig kibírja. Körbesandított, igyekezett fülelni, de a dobhártyáján zubogó vértől alig hallott valamit. Itt talán mégis inkább egyedül van, mint otthon lenne, akárhogy zárná magára a fürdőszoba ajtaját. Már a fürdőszoba puszta gondolata is lohasztóan hatott, de most nem engedhette el ezt az elveszettnek hitt érzést, sem a farkát, úgyhogy mégiscsak kigombolta a nadrágját, lélegzetvisszafojtva lehúzta a cipzárt, és megmarkolta magát. Alig tartott fél percig. Nagyot sóhajtott, megérte kockáztatni. Az ablakon túli tünemény forgolódott, és visszaült a kádba, Valter nem várta meg, amíg véletlenül mégis arra jár valaki, összekapta magát, és sietősen elindult az út felé. Átvillant az agyán, mi van, ha a nő mégis kilát azon az ablakon, vajon őt megláthatta-e, vagy ami még érdekesebb, mi van, ha reméli, hogy valaki nézi kintről. Kis remegést érzett a térde fölött, a rövid futás és a gyors élvezés okozhatta. Micsoda lekvár lettem, mondta magának. Nyugtalanította a gondolat, hogy alig múlt negyvenöt, és már ide jutott. Képes volt kizárni az életéből mindent, ami kicsit is vad volt, vagy élvezetes.

Amíg kaptatott az út szélén a templomtorony irányába, már Sárára gondolt, és a vádakra, amelyeket a felesége alig több mint egy órája vágott a fejéhez. Mintha másik életben történt volna. Nézte a falu sötétjét, a temető kerítését, nem gondolt rá, hogy mögötte milyen mélyen alszanak. Sosem a házakkal szegélyezett oldalán ment az útnak, inkább a temető felőli árokparton. Vajon Sára tényleg úgy látja, hogy ő nem csinál és nem csinált semmit? Az utolsó busz nyolc óra tíz perckor ment el. Az órájára lesett. Tehát több mint két órával ezelőtt mondta azokat a mondatokat. A templom előtti buszmegállótáblát megvilágította a bádogkalapos lámpa, a fénykörben egy foltos macska ült. Valter hirtelen sírnivalóan szépnek találta az állatot, de a gondolattól, hogy egy kóbor macska testtartásától meghatódik, röhögnie kellett, ádámcsutkája ugrott egyet fel, aztán le. Saját hegyes orra jutott eszébe, íme, az óriáscickány a törpeoroszlán előtt. Sára valószínűleg nem tudja, milyen meló a fordítás. Sem a tárcaírás, évek óta minden héten pontosan leadva a Minden Napnak. Ezt élete egyik legnagyobb teljesítményének tartotta. Soha ennyire pontos, rendszeres nem volt a munkában, eltekintve attól a két évtől, amíg tanított. Ott sem volt választása, csengetésre bent kellett lennie. A templomhoz érve úgy döntött, továbbsétál felfelé.

Most, hogy jobban megfigyeli, fölfelé mintha egyúttal visszafelé is menne, visszafelé az időben. A templom lehet az egyik legrégebbi épület, ez kétségtelen, aztán ez a míves-íves ház, amelyben az orvosi rendelő meg a patika van, és az emeletén lakik a Doki. Alszik-e már. Ez a ház tetszett neki legjobban. Valamelyik néni vagy bácsi mesélte, hogy ez eredetileg szatócsbolt volt. Ha jobban megnézi, látja a régi tábla nyomát a vakolaton. Ott a két lyuk és egy halványan kivehető négyzet a bejárat fölött. Most egy kisebb tábla van a helyén, rajta a patika jele és a kereszt. A ház sarkán nagyobb foltban kibukkant a tégla. Téglából építették, igazán meglepő. A leomlott foltba sok mindent bele lehet látni. Sára nem érti az írást, valahogy képtelen felfogni. Nem érti, hogy erre idő kell. Nem érti, hogy miért kezdte gyűjteni itt a történeteket. De miért is kezdte? Alibi volt? Jó magyarázat arra, miért nem mehet vissza a városba? Most kéne itt lenned, mondta Orovitz, amikor bebuszozott és -vonatozott hozzá havonta-kéthavonta egyszer. Most jönnek a nagy változások, és te mindenből kimaradsz. Pártokat alapítottak, gyűléseket tartottak, még több szamizdatot stencileztek, valóban érezni lehetett, hogy lesz valami, már alig-alig vittek be valakit. Mindenki lobogott, vigyorgott, szervezkedett. Valter úgy döntött, inkább nem vesz benne részt. Hova lett a lázadó egyetemista, aki volt, amikor a kollégiumban éjszakákat vitatkoztak át versekről, novellákról, és lapot akartak alapítani? Talán úgy mondaná most, ha valaki nekiszegezné a kérdést, hogy azért nem akar bent lenni a városban, azért nem akar szervezkedni és szónokolni, mert egyszerűen nem ez a dolga. Hanem? Írnom kell, válaszolta a képzeletbeli kérdezőnek. No jó, mondta a valaki a fejében, lássuk, hol az az írás. Valter megrázta a fejét. Sok munka, idő kell hozzá, mondaná, ha válaszolna, de már ennek a nem létező hangnak sem akart felelni. Mi ez a számonkérés? Tudta, hogy a Jelenléti ívvel kétes hírnevet szerzett, és csak egy valódi nagy művel lehetne javítani a helyzeten. Orovitz persze mindig azt mondja, hogy nem kétes hírnév az, te marha, az egy remekmű. Valter ki nem állhatta ezt a szót. Ami azt illeti, egyre több szót ki nem állhatott. Ki nem állta a Jelenléti ívet sem már. Düh és sértettség műve az, a gyűlöleté, bosszúállás az anyján. Az olvasók mégis mást láttak benne, és Valter érteni vélte, mit, hogy miért veszik kéz alatt és fénymásolják egymásnak az emberek. Tíz éve jelent meg, azóta semmi. Orovitz rendes, mindig ad munkát. Felajánlotta, hogy a Minden Nap-os tárcákból kiad egy válogatást, Valter beleegyezett, de nem vitték végig.

Megállt a rendelő előtt, és hátrafordul. Ellátott a kanyarig, kicsit még azon túlra is, ahol a duplatelep házai állnak. Vagy harminc éve épült, félkomfortos ikerházak, téeszes meg kőbányai dolgozóknak. Mióta a bánya fél gőzzel működik, a házak egy része üresen áll, ablakukban az ELADÓ tábla. Egy-kettőt megvettek a hozzá meg Sárához hasonló városi menekültek, bevezették a házba a vizet, nekifogtak fürdőszobát építeni. A maga részéről nem sok időt adott nekik. Meddig bírja a koszlott Škodájuk az ingázást a falu és Trenk között, ahol a legtöbbjük dolgozik? Hányszor viselik még el, hogy lerohadnak a kaptatón, és keríteni kell valakit, aki felcibálja őket traktorral? A duplatelep fölött egy házak nélküli, fás terület, aztán kockaházak, egy le nem bontott, de erősen megrogyott hosszú nagyparaszti lakóház, aztán a bolt, a kocsma, és itt vagyunk, a falu szívében, orvosi rendelő, mellette a sehova sem passzoló iskolaépület, szemben a templom. De hát ő mindennap reggelit készít, tízórait csomagol a gyereknek, Sára meg csak bevágja a kocsi ajtaját, és elhúz a város felé. Amióta megint van kocsi. Ő átkíséri az úton a gyereket, dél körül ott várja az út szélén, addigra összeüt valami ebédet, délután ő olvas, ő tanul vele. Minden egyes rohadt napon. Vacsorát is csinál. Jó, ha négyszer egy héten virslit, akkor virslit, azt is meg kell főzni. El is szokott mosogatni. Többnyire. Este hiába mondja Sárának, hogy reggel is ugyanolyan jó lesz, meg se hallja, nekiáll csörömpölni. Soha nem jött rá, mit zavar meg pár koszos tányér a mosogatóban éjjel, de Sára szerint nem lehet úgy lefeküdni, hogy tele a mosogató. Valter azt mondja, az a mosogató még nagyon messze van attól, hogy tele legyen, erre Sára csak fújtat egyet. Ha visszafordul a rendelő felé, a négyes sorházat látja kicsit beljebb az úttól. Ott lakik a szép tanítónő. Azután egyszerű, egyablakos régi kis házak. Elsétál az utolsóig, Mariana és Karel házáig. Ha még tovább megy, az útnak egyszer csak vége van. Megejtő egyszerűséggel fejeződik be, utána csak gaz meg valami ösvény nyoma. Tudja, hogy azon túl is van két elrohadt ház. Azokról feltétlenül meg kell majd kérdeznie az öregeket.

– Az éppen úgy lesz jó – mondta Mariana. Karel hosszan beszélt, akadozva, duruzsolva, izgalomtól elszoruló hangon, és Mariana közben megértette, hogy milyen kevés is elég egy döntéshez, hogy az addig a feje fölött köröző gondok, mint megannyi istencsapása, amelyeket csak félreugrálással és hirtelen irányváltással lehet ideig-óráig elkerülni, egyetlen mozdulattal elhessenthetők. Vagy néhány egyszerű mozdulat sorozatával, például hogy belecsúsztatja a kezét Karel széles tenyerébe, hogy amint az hajol feléje, ő is úgy hajoljon. Már tudta, hogy olyan védelem fogja körül kettejüket, amilyen nem fogja őt egyetlen más emberrel sem, egyikkel sem, akit ismert, mert mindig vigyázott, hogy meg ne ismerje őket egészen, és nem félelemből, hanem valami megátalkodott makacsságból, amelynek neve nincsen, de az egyetlen, amire hallgatni érdemes, ez volna az ő belső lényege, amit tisztán érzett, amikor egymaga állt ki a földek szélére, és a tenyerét az ég felé fordította, és amit most először érzett valaki más mellett. Mire kimondta, hogy az éppen úgy lesz jó, addigra végiggondolta és elrendezte magában, hogy Karel nyelvén beszélnek majd ezután, ami az ő anyjának a nyelve is, akit sosem ismert, de tudta, mert ennek keverékén beszélt az apja a szomszédasszonyokkal, mert ez a szomszédasszonyok anyanyelve is, és Vesela is ezen a nyelven mondta el a füvek és fák nevét, igaz, neki nem volt a sajátja. Eldöntötte, hogy nincs mit sajnálnia abból, amit itt kéne hagynia, talán csak az egy Samunét, aki mindig olyan kedves volt vele, akinek a teste melegére az anyjáé helyett emlékszik, de aki már megtöretett a veszteségeiben, öregedik, ahogyan Mariana soha nem akart öregedni, és szomorodik, ahogyan Mariana soha nem akart szomorodni.

Még aznap éjjel titokban batyut kötött kevés holmijából, eltette a jó cipőjét, magára vette minden ingét, alsószoknyáját, ráerőltette a birkabőr kabátját, és pirkadatkor ott volt, a keleti határban, ahogy megbeszélték. Karel már várta. Átvette a batyut, és együtt gyalogoltak a falujáig… … …

Tartalom

Telepítés és gondozás

Mag

Gilda és Teo

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia
Olvasószerkesztő Tóth Ramóna Mirtill
Borítófotó Békés Zoltán
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 315 5

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence