Benedikty Béla

Nemzeti nagylétünk

könyv a Z generációnak
és esetleg még
az Y-nak (a millenialoknak)

részlet

© Benedikty Béla 2023

ISBN 978 615 01 8119 6

Borító: Benedikty Béla

Ajánlom ezt a könyvet
a FreeSzFE

hallgatóinak és tanárainak

és azoknak, akik őrt álltak,

meg akik velük voltak

Olvasd el ezt az egész mondatot, amit ide leírtam, ezt itt, ez itt egy többszörösen összetett mondat. Sikerült? Csak azért kérdezem, mert röhögve állítják rólatok, sőt ti is magatokról, hogy néhány háromszavasnál többet nem bírtok elolvasni. Ha te is így gondolod, gyorsan szabadulj meg ettől a könyvtől, mert akkor ez itt nem neked való. Nem viccelek, ez nem kereskedelmi fogás, én tényleg őszintén aggódom az egészségedért. Még dührohamokat is okozhatok. Mert ebben a könyvben vannak hosszú, bővítményekkel telerakott mondatok, ezek másról szólnak, mint ahogyan azt tanították. Az van leírva bennük, bizonyíthatóan (és bizonyítva), miért nem lehetett úgy, ahogyan tanították. Meg az, hogy ezzel szemben hogyan történt a valóságban.

Azt akarom mondani, hogy ezt a könyvet olyanoknak írtam, akik hajlamosak kérdezni. Kétségbe vonni, amit hallanak, olvasnak.

És ezen a ponton még valamin érdemes eltöprengeni: ha idáig eljutottál az olvasásban, az már majdnem kizárja, hogy közömbösen elfogadj mindent, amit le akarnak tolni a torkodon.

Ennél többet nem tudok segíteni.

Na, mi legyen?

„Kutatók egy csoportja 5 majmot zárt be egy ketrecbe.

Középre egy létrát helyeztek, majd annak a tetejére egy banánt.

Amikor az egyik majom felmászott a létrán a banánért, a kutatók egy vödör hideg vizet zúdítottak a másik négy majom nyakába.

Minden alkalommal amikor egy majom megpróbált felmászni a létrán, leöntötték a többieket hideg vízzel.

Hamarosan meg is tanulták a majmok, hogy aki el mer indulni a létrán, azt meg kell akadályozni, le kell onnan verni, mert ha nem, jön a hidegzuhany.

Nem sok idő kellett, hogy egyik majom se próbálkozzon felmászni a létrán.

Ezek után a tudósok lecserélték az egyik majmot egy újra.

Az új majom természetesen rögtön elindult a létrán, de a többi majom leverte, pedig már nem is kaptak hidegzuhanyt.

Az új majom persze nem értette, hogy miért kapja a verést, de pár alkalom után megtanulta, hogy a létrán nem megyünk fel.

Ezután lecseréltek még egy majmot és ugyanez történt.

Elindult a létrán és rögtön kapott is érte…

Ami furcsa, hogy az előző új majom is részt vett a verésben, holott nem tudta a miértjét, hiszen ő sosem kapott vizet a nyakába.

A harmadik, negyedik és végül az ötödik majommal is megismétlődött ugyanez a történet. Most már nincs senki az eredeti 5 majomból.

Senki nem tudja, miért nem lehet felmászni arra a létrára.

Senki nem érti, miért nem lehet elindulni a banánért.

Mégsem másznak fel érte.

Miért?

Ha megkérdeznénk őket és tudnának beszélni, valószínűleg ezt válaszolnák: nem tudom. De ez mindig így volt és ezt így kell csinálni.

Csak ülünk lenn a létra alatt és megtámadunk bárkit, aki meg merészeli kérdőjelezni a törvényt…

Csak ülünk a létra alatt.”

(a Feldmár Intézet tanmeséje)

Ez a könyv azokról a majmokról szól, akik először próbáltak felmenni a létrán. És azokról, akik azóta csak félnek.

Ez itt én vagyok, a két fiam mamájával, itt még csak három unokánk volt, és alig múltam 77 éves, a feleségem meg 73. A kép Konstanz-ban készült, ide érkezett St. Gallenből a „kalandozó” magyar csapat, miután a szerzetesek onnan elzavarták őket (bővebben a Magyarok Sankt Gallenben című fejezetben). Az utca végén jobbra fordulva már látszik Reichenau, a sziget, ahonnan meg azok a szerzetesek érkeztek a később Kárpát-medencének elnevezett helyre, akik elkészítették István koronázási palástját, a kor egyetlen tárgyi dokumentumát

Az író ma már nem léphet azoknak a szolgálatába, akik a történelmet csinálják, azoknak a szolgálatában áll, akik a történelmet elszenvedik.

Albert Camus

Minél messzebbre nézel hátra, annál tovább látsz előre.

Winston Churchill

Ez az ország úgy viselkedik, mintha egyenesen az ő életföltétele volna az a hazugság, mely pedig csak az ő mai urainak életföltétele. Az országnak hazudnak a kormányzói, s az ország azt hazudja vissza, hogy rendben van. „Gúzsba kötlek – üzenik a kormányzók –, megcsinálom, amire Tisza se mert gondolni.” Az ország kéjesen, álmosan nyújtózik egyet, s kinyújtja kezét-lábát: tessék. Nemcsak ők hazudnak és csalnak: mindnyájan részesek vagyunk a bűnben.

Ady Endre

In memoriam

Zádor Anna

Vayer Lajos

Oroszlán Zoltán

Elolvastam okos könyveket. Nyilván nem annyit, amennyit kellett volna. Azt kerestem bennük, miért vagyunk olyanok, amilyenek vagyunk. Mi magyarok. Az sok könyvben benne van, hogy milyenek vagyunk. Olyat nem találtam, amiben az is benne volna, hogy mi történt velünk, amiért ilyenek lettünk. Ennélfogva az végképp nincs sehol, mióta vagyunk ilyenek.

Lehet, már mások is elhatározták, hogy ezekre a kérdésekre megkeresik a válaszokat. Lehet, számosan vannak, akik meg is találták. Esetleg le is írták, csak én nem olvastam ezeket a műveket. Lehet, én most egy sokadikat írok. Egy bizonyos. Ez nem olyan lesz, mint a többi, egyszerűen azért, mert az lehetetlen, hogy olyan legyen. Nem, még valami bizonyos. Nem írom le valamiről, hogy dicsőséges, ha az szánalmas volt, és nem írom le, hogy győztünk, mikor vesztettünk. Nem írom le semmiről, hogy olyan volt, csak azért, mert úgy tudjuk, mert azt már sokan leírták.

Mostanában többen ígérték, hogy az országot visszavezetik Európába. Én ezt nem ígérem. Elsősorban azért nem, mert nem lehet visszamenni oda, ahol sosem voltunk. Én csak azt ígérem, hogy megkeresem annak az okait, a mi európaiságunk miért korlátozódik a kultúra csekély számú és szűk szeleteire. Valamint azt, miért nagyon kevés az, hogy a még mindig érvényesnek tartott topográfia szerint Európához tartozunk, ha csak aszerint tartozunk oda.

Tartalomjegyzék

Folyamodás jóindulatért

1. Nemzeti nagylétünk

2. Ki a felbujtó? Gizella, az idegen nő

3. Simon mágus, a hullazsinat és a pornokrácia

4. Az összedöntött Római Birodalom

5. Nem szeretet, hanem félelem tart féken

6. Mitől volt sötét a középkor?

7. Majmok az autóbuszon

8. Akarhatott-e István Európához tartozni? Egy i betűről és a „barbárokról”

9. Az ősbűn a tudás akarása, elkövetője egy nő

10. Csak már nincs mit rombolni

11. Nincs szabadabb ember, mint a vándorló nomád

12. Nemzeti nagylétünk nemzeti kultúrája

13. Mese a longobárdokról

14. Tengerre magyar!

15. A réten legelő ló és a levegőrezgések

16. Vérivás

17. Magyarok Sankt Gallenben

18. A kalandozóknak elegük lett a sikerekből

19. István király

20. Ulfberht

21. A halott alattvaló nem jó alattvaló

22. A negyven éves utazás

23. Asztrik apát Ravennába sietett

24. Ami lehetne és ami van

Irodalomjegyzék

Képek forrásjegyzéke

Jegyzetek

Folyamodás jóindulatért

Ezt a címet itt irodalomórán hallottátok latinul, a római szónoklattan (retorika) első pontja, ez a captatio benevolentiae. Úgy szokták fordítani, hogy a jóakarat elnyerése, de a „captatio” kapkodást, valami után kapkodást, hajhászást jelent (lásd: aquila non captat muscas – ami egy hajdani osztálytársam latin dolgozatának némileg ellentmondva, nem azt jelenti, hogy Attila nem caplat az oroszok után). Az olvasás egyszer s mindenkorra való megutáltatása legkésőbb akkor következik be, midőn a retorika ismeretét rá akarjuk kényszeríteni egy gyerekre. Én most csak a rend kedvéért említem, ha valakinek rémlene, hogy ezt már hallotta valahol – különben azért írtam ide, mert tényleg szükségem van egy nagy adag jóindulatra, a „kapkodást” itt egy finomabb és egyben megalkuvást palástoló szóval helyettesítem. Ígérem, ilyen több nem lesz, nem fogok finomkodni. Megalkudni meg bizonyosan nem.

Pontosabban valamennyire fogok, gyorsan elmondom, miért. Értem és beszélem a nyelveteket, vannak gyerekeim és unokáim, általuk a képzésem folyamatos, pedig én még a „boomer” nemzedéknél is régebbi vagyok, igaz, a fiaim áldásos tevékenysége folytán oda lehet számítani a „digitális bevándorlók” közé – nekik az első Commodore 64-et még iskolás koruk előtt csempésztem be Ausztriából, a nyolcvanas évek közepén. Olvasok olykor BuzzFeedet (mert mindent elolvasok, ami elém kerül), és bár nem vagyok senkinek és semminek a „rajongója”, tudom, milyenek a VSCO-lányok.

Viszont ha használnám is ezt a nyelvet (azaz megalkudnék, letérdelnék a kor stíluskövetelményei előtt), az a tény, miszerint értem, még nem változtatna azon, hogy egy vén hülye majmolja a fiatalokat. Stílustalan volna ezen a nyelven írni több szempontból, ezek közül az egyik: nem tudnám elmondani egy töredékét sem annak, ami fontos. Ezen kívül úgy tudom, nem vagyok konformista, sosem voltam képes betörni, most sem fogok. Úgy beszélek nektek, ahogy szoktam, tudom, hogy értitek ezt a nyelvet is, talán nem is utáljátok, ha valaki nem gügyögésre vagy lenézésre használja.

Amikor tanárjelölt, majd hamarosan pályakezdő tanár voltam, kötelezővé tették a gimnazisták magázását. Ezt a hamis tiszteletet, nyársatnyelt porosz távolságtartást már csak az életkorom miatt sem alkalmaztam, alig néhány évvel lévén idősebb a diákjaimnál. Mint ahogyan azt sem tűrtem, hogy felálljanak, amikor bemegyek az osztályba, nem feleltettem és nem osztályoztam, nem írattam dolgozatot, mert ezeket akkor (azóta is) felháborító félelemkeltésnek és gyáva tekintélydemonstrációnak láttam, ami még időrabló és káros is. Ha valaki ezek nélkül nincs tisztában a tanítványai képességeivel, az alkalmatlan a tanárságra. Eszméim jutalmaként hamar eltanácsoltak a pályáról, kicsit sajnáltam, egyebek között azért, mert a gyerekek tekintete nem olyan homályos és megtört, mint a felnőttek kilencvenkilenc százalékáé. Most meg már túl öreg vagyok ahhoz, hogy magázzalak titeket, inkább maradjunk a szervusz nép, szervusz királynál – ha nem tudnátok, honnan idézek, sürgősen utánanézni, sürgősen pótolni, Rejtő nélkül lehet élni, csak minek (Piszkos Fred a kapitány – a „Fred” után nincs vessző, mert a „kapitány” nem értelmező jelző, hanem a mondat állítmánya, szóljatok az írót különféle „filmekkel” meggyalázóknak, hogy el a kezekkel az életművétől).

Mindenekelőtt tudnotok kell, mi ez a könyv. Legjobb, ha azzal kezdem, hogy ideírom, mi nem ez a könyv.

Ez itt nem történelemkönyv. Nem is történelmi témájú írás.

Ez itt egész egyszerűen egy nyomozás története. Aha. Krimi. Ha feltétlenül kell egy fiók, aminek a homloklapjára rá lehet ragasztani a címkét. „Krimi”. Aminek az elején még nem lehet tudni, ki a gyilkos. A végén meg már lehet.

Na jó, dehogy krimi. Bár kétségkívül egy nyomozás története, és tényleg van benne gyilkos, egy nemzet gyilkosa. És számtalan (tényleg megszámlálhatatlan) bűnsegédi bűnrészes.

Hát akkor viszont mi?

Ez egy rendkívül egyszerű, interdiszciplináris eszközöket használó írás, a régészet, a genetika, az antropológia, az etnográfia, a nyelvészet, az ipartörténet, a jogtudomány, a vallástörténet, a muzeológia (meg a fene emlékszik, még hány diszciplína) segítségével, szigorúan adatokra, létező dokumentumokra (és nem állítólagos másolatokra) épített, irodalomjegyzékkel ellátott tudományos könyv, amit csak azért nem nevezek száraznak, mert igyekeztem, hogy ne legyen az. Ne ijedjetek meg, az ilyesmi tud nagyon szórakoztató lenni. Méghozzá abban az esetben, ha az eddig ismert magyar történelemírásnak az ó- és középkori részéről bizonyítja be, hogy azt magukat tudósnak álcázó, unatkozó piaci kofák szintjén traccsoló „történészek” torzították ócska pletykává. És etették meg évszázadokon át az iskoláskorú magyar néppel, pusztító hazugságáradattá silányítva ezzel amúgy is elég szerencsétlen históriánkat. Valami olyasmi ez, mint mondjuk a Nyaraló gyilkosok. Megismerünk egy történetet, amit mindenféle emberek mesélnek, jórészt összevissza hazudoznak, aztán Poirot elmondja, mi is történt valójában. Mint azt hamarosan olvashatjátok, mindenféle történészek évszázadok óta összevissza hazudoznak, én meg ebben a könyvben elmondom, mi is történt valójában.

Azaz lehet legalábbis érdekes annak a leírása, hogy ugyanis mióta és miért olyan ez a nép, ez az ország, ami miatt mind ellenszenvesebbé és elviselhetetlenebbé válik a saját szűk értelmisége és a valamelyest érdeklődő külföld számára. Egy elmaradott, piszkos és elhanyagolt településeken élő, tanulásra ezer éve rest nemzet miért él a leírt körülmények között, és közben miért képzeli magát felsőbbrendűnek, mindenkinél jobbnak, okosabbnak, előkelőbbnek, valamint szabadságszeretőnek. Miért állt mindig a rossz oldalon, miért választotta ki magából a legrosszabbat, akit aztán vakon követett és követ ma is? Ez a könyv ezekre a kérdésekre ad választ a magyar történelem egzakt, szigorúan adatokra, dokumentumokra épített leírásával – nincs más lehetőség, mert a tudomány nem tűr mellébeszélést. Ez a könyv nem ad felmentést, ha első pillantásra annak látszik is a magyarázat, csak ok és okozat feltárását. A látható és állandó használatra ránk kényszerített magyar történelemírás ostoba hazugságait, kártékony és a tudományosságot messzire elkerülő meséit és tódításait taglalja abban a reményben, hogy a közeljövőben elkezdenek dolgozni azok a történészek, akik a követelményeknek megfelelően képesek ellátni feladatukat. Felhasználva a ma is létező tudományos irodalmat, amiről nem kívánunk értesülni, mert azt olvasva szembe kellene néznünk a valósággal.

Ha már azzal riogatlak titeket, hogy ez itt egy tudományos könyv, akkor illik elősorolnom a várható opponensi véleményeket, és azokra válaszolni is, ahogyan az egy efféle mű védésekor szokásos.

Vegyük elsőnek a nyilvánvaló, mindenkiben felötlő, ismert közhelyekkel szóló oppozíciót: ez a könyv a magyar történelemről másként gondolkodók számára oly mértékben provokatív, hogy kifejezetten politikai üggyé válhat.

Rendben van, mondjuk, hogy provokatív (azaz várhatóan üzleti sikert hozó könyv). Nézetem szerint azok, akiket provokál, azaz akiket nem gondolkodásra késztet, minimum azt érdemlik, hogy dühbe gurítsam őket. Tudniillik a magyar történelemről nem lehet „másként gondolkodni”, a történelem ugyanis nem ízlés dolga, amiről én ezt gondolom, te meg azt. Pontosan az a baj, ha ez lehetségessé válik, hogy ugyanis mindenkinek a szája íze szerint, abban a pillanatban ugyanis szaloncsevegés lesz belőle. A történelemtudomány ugyanis annál gyorsabban távolodik az ő tudomány jellegétől, minél messzebb kerül az adatalapoktól, a dokumentált állításoktól. A történelemtudomány ugyanis úgyszólván természettudomány, szigorú matematikai fundamentumra építve, és nem véleményrovat egy bulvárlapban, ami úgy kezdődik, hogy képzeljétek kedveskéim. A történelemírás nem érzelmi kérdés és nem ítélkezés, hanem adatok, dokumentumok rendszerezése. Lehet persze olykor feljebb merészkedni, és onnan lenézni a tényekre, de ez az elemelkedés csak úgy képzelhető el, ahogyan egy matematikus jut el odáig, ahol elakad az egyenlet megoldásával – ezt hívják abban a tudományban „sejtésnek”. Az is egy képlet, valami létező, leírt formula, csak egyelőre nincs megoldása. Az „egyelőre” olykor 350 évig tart, mint a Fermat-sejtés esetében, de 1994-ben arra is rájöttek.

Egyvalamit már itt az elején hadd tisztázzak: a mesélés nem azonos a matematika „sejtésével”, talán úgy pontosabb, hogy attól felmérhetetlen távolságra van. A Gesta Hungarorum meg a Képes Krónika jellegű holmik a csapongó fantáziának a csacsogó termékei, legjobb esetben a régi magyar irodalom tárgykörébe valók, az égvilágon semmi közük nincs a történelemtudományhoz. A velük való foglalkozás ennek a tudománynak az előre megfontolt szándékkal elkövetett felhígítását jelenti, büntetési tétele sajnos még nincs. A „másként gondolkodók” összetévesztik a történelemtudományt a politikával, a különféle (természetesen ostoba) ideológiákra támaszkodó világnézettel, a képregény kultúrával. Nem alaptalanul terjedt el az a megállapítás, hogy a történészek a politika cédái, kívánságokat teljesítenek, megrendelésre kontárkodnak, az általuk írt történelem úgy alakul, ahogyan az adott kurzusnak tetszik, az pedig majdnem mindegy, milyen színű az illető, nyilvánvalóan taszító, minthogy úgy hívják, politika. Kivétel persze van a politika cselédeinek tömegében tenyészők között, kevés.

Az a baj, hogy a „tudósok” nagyobb része úgy véli, ő egy művész, akit tarka és lírai fantáziával áldott meg a teremtő. Akinek ezt a csodálatos értéket színes mesék írásával kell meghálálnia az Úrnak, ezért ő leírhatja például Árpád fejedelem világra szóló tetteit, miközben arra az egyszerű kérdésre sem tud válaszolni, az illető fejedelem mikor született. Hát még arra, hogy hol. Mikor és hol mit tett, mikor és hol halt meg és hol van eltemetve. Hogy felsorolhat hét olyan nevet, őket hét vezérnek nevezve, akikről hasonlóképpen az égvilágon semmit nem tud, ahogyan azokról a törzsi felépítményekről sem, amelyeket állítólag vezéreltek. Hogy egy nép ezer éves történelmét lehet alapozni valakikre, akik nem léteztek, és egy eseményre, amit utólag elneveztünk honfoglalásnak, ami nem történt meg, aminek nem ismerjük az időpontját, elsősorban azért nem, mert egy ilyen esemény időpontja nem lehet ismert, ha valami hasonló megtörtént volna, akkor sem, aztán erre a nem ismerhető időpontra ünnepségeket rendezünk – ez nem „másként gondolkodás”, ez a valóság durva szétbarmolása, a történelemnek az ő felismerhetetlenné torzítása.

Ahogyan haladok előre, rengeteg rejtvényt adok fel, minthogy az elmúlt 8000 évből rengeteg olyan rejtvény jön elő, amiket eddig azért nem akart senki megfejteni, mert nem vette észre, hogy ott valami el van dugva, amivel kapcsolatban legalább a kérdést illene föltenni. Mely rejtvényeknek a megfejtését valahol mindig megadom, vagy a fejezet vagy a könyv végén – ha van megfejtésem. Ha nincs, akkor marad a puszta kérdés, de akkor is szólok, hogy ez itt csak egy megfontolásra ajánlott kérdés. Amire persze van válasz, amennyiben hiszünk Ludwig Wittgensteinnek: „ha egy kérdést fel lehet tenni, akkor azt meg is lehet válaszolni” – csak esetleg én nem tudom, hogyan.

A következő nyilvánvaló vélemény szerint a könyv magyarellenes, magyargyűlölő, az írója meg nem is elég jó keresztény.

Ebben az országban élek 77 éve. Sokszor el akartam menni innen, mindig visszajöttem. Ezen kívül nem gyűlölök senkit, ezt az érzeményt kifelejtették belőlem. De a „magyar” kifejezést nem tudom másként értelmezni, mint egy jelzőt, ami topográfiailag máshol elhelyezkedő országok jelzőitől különbözteti meg azt, ahol élek, ennek a népét, a kultúráját, a gazdaságát és még rengeteg dolgot, amit ezzel a jelzővel illetünk. Másképpen szólva ezt a jelzőt nem tekintem értéknek, ahogyan többnyire a jelzett fogalmakat sem. Kedvelek egyes embereket, de a népet nem, mert nem tudom, egy gyűjtőfogalmat hogyan lehet kedvelni, és senkit nem kedvelek másoknál jobban csak azért, mert magyar.

Ezenkívül tényleg nem vagyok elég jó keresztény. Sőt, semmilyen keresztény nem vagyok, ha elfogadható és elegendő a puszta tagadásom és a római katolikus vallásban való keresztségemnek meg a 15 éves koromig rám kényszerített vallásosságomnak a leghatározottabb visszautasítása.

Az már egy egészen más kérdés, mit nevezünk hazának. És hogy én szeretem-e a hazámat. A kérdésre nyomban válaszolok is: nem, nem szeretem a „hazámat”, azaz nem szeretem azt a zavaros fogalmat, amit ebben az országban rendszeresen összetévesztenek a hazaszeretettel. Mert nem vagyok hajlandó azonosítani ezt az érzést azzal a hamis, bornírt és homályos értelmű szóval, amit ennek az országnak a politikusai követelnek évszázadok óta, de talán soha olyan hamisan, primitíven és a fogalom iránti teljes értetlenséggel, mint napjainkban. Most már 10 éve (2020 januárjában vagyunk). Egy magyar író hazája a magyar nyelv. Azt szeretem. Mert például egyetlen más nyelven sem tudom azt mondani, hogy május elseje a kikelet és a hazaszeretet ünnepe, amennyiben mindenkinek kikelet vonulni, pedig hazaszeretet volna menni.

Szeretem például Karinthyt és Bartókot és szeretem ugyanilyen feltétel nélküli szeretettel például József Attilát és Radnótit, meg a P. Howard néven ismert, legmagyarabb írót és Ottlikot és Örkényt, mert szeretem azokat a műveket, amiket létrehoztak. A magyar irodalom majdnem annyi polcot foglal el a könyvtáramban, mint a többi nyelv együttvéve. Ezenkívül szeretem a Balatont meg annak a tónak a partjait mindenestül, a fővárosnak a nekem tetsző részeit, Kőszeget és Sopront meg mindenféle településeket és tájakat. Nekem ez így együtt a hazám. A hazaszeretet különben mindenkinek a magánügye. A „magyarságtudat” is.

A következő várható vád, miszerint ezt a könyvet támadni fogják, még ha következtetései helyénvalók is, ezek a szövegek sok támadási felületet szolgáltatnak.

Igaz. Sok támadási felületet szolgáltatok. Az egész könyv lényegében egy támadási felület. De egyetlen olyan mondata sincs, amit ne tudnék megvédeni a rá irányuló támadástól, méghozzá adatszerűen, tisztán dokumentált érvekkel. Mely támadások már magáról a könyvről lepattannak. Benne van a könyvben, miért szinte lehetetlen támadni. Úgy tudom (persze nem vagyok tévedhetetlen, de az elvárhatónál is jobban figyeltem), semmit nem írtam le, ami értelmesen támadható és ne elgondolkodtató volna. Ha valaki gondolkodás helyett a tekintély előtti meghunyászkodást vagy a gyalázkodást és gyűlölködést választja, azzal nincs dolgom. Egy bizonyos. A könyv adatokkal, dokumentumokkal bizonyított állításait, valamint az adatok és dokumentumok hiányában a hiányokról feltett kérdéseit kizárólag adatokkal és dokumentumokkal lehet és szabad vitatni. Az kevés, hogy nem úgy van. Meg hogy ez eddig így volt, akkor maradjon is így, mert így tudjuk. Meg hogy ezt komoly tudósok, történészek, akadémikusok írták, akkor annak igaznak kell lennie. Teljesen mindegy, ki írta, ha adatok és dokumentumok igazolása nélkül írta vagy hamis és védhetetlen „adatokat” és „dokumentumokat” használva. Tudjuk persze (Tocqueville-től), hogy a világ könnyebben elfogadja a kínálkozó hazugságot, mint a bonyolult, nehezen megismerhető igazságot.

A mítosznak nincs szüksége történelmi tényekre. Ki ne szeretne varázslást az átlátható helyett? Azért a kérdést akkor is föl kell tennem: mítoszok, ferdítések, hazugságok, tódítások sorozatával óhajtjuk kábítani magunkat, vagy a történészek végre nekilátnak megírni Magyarország történelmét?

Sine ira et studio. Tisztességes történész legalább Tacitus óta harag és részrehajlás nélkül írja a történelemről szóló mondatait (ha magának Tacitus-nak ez nem sikerült is) – a történések ugyanis objektív jelenségek, azaz függetlenek mindenféle szemléleti befolyástól –, azaz nem lehetséges például 1848 magyar és osztrák, egymástól különböző történelme, 1848-nak csak egyetlen egyféle történelme van, a történelemírás számára nincs más, csak az események sorozata. A történések okai is meghatározhatók, bár azokat nehezebb megtalálni harag és részrehajlás nélkül. Viszont ha így, azaz valóban tárgyilagosan nem találhatók meg, ha bele kell magyarázni objektíve fel nem tárható motívumokat, akkor vagy minden változatot le kell írni, vagy mindet el kell vetni. Akkor marad maga a történés, a nyilvános adat.

Egyetlen világos mondatba foglalva ez a könyv a különbséget mutatja be a „mi lehetne” és a „mi van” között. Ebből a „mi van” nyilvánvaló, a saját szabályaim szerint a múltban is csak azt tekintem létezőnek, ami dokumentumokkal igazolható. A „mi lehetne” sem képzelgés, nem a „mi lett volna ha” tudományt gyalázó agymenés, hanem annak az alapos bemutatása, ami az adott korban megvolt, amit el lehetett tanulni, meg lehetett valósítani, amit sokan mások meg is tettek, amihez legalább hasonlóra megvolt a lehetőség. A „mi van” ahhoz képest mérendő.

1.
Nemzeti nagylétünk

Nil novi sub sole. Nincs új a nap alatt. Viszont jó volna, ha lenne. Azért volna jó, mert a magyar nép tudatában a saját maga leképezése mára olyan szánalmas lett, a mások szemében olyan mértékig megalázó, hogy kellene rajta változtatni. Nem lényegesen, gyökeresen. Tudniillik a világfalu kicsire zsugorodott. Minden mozzanat, például a mindenki mást le- és egyben hülyének néző, kisebbrendűségi érzésből és gyávaságból eredő melldöngetés a másodperc tört része alatt már a földgolyó túlsó végében is megjelenik. Aminek következtében a világfalu mind több helyére eljutó magyar ember mind több megvetésben részesül, pedig a közmagyar erre alig szolgált rá. Na jó, vannak néhányan, akik alig szolgáltak rá.

Bődületes, hogy ez a nép milyen halálos biztonsággal bírja kiválasztani magából a legrosszabbat. Majd e kiválasztódás után milyen tévedhetetlenül indul el követni is a legrosszabbat.

Mutatok valamit, jó?

„S mi arra jutottunk, hogy a XIX. században, midőn az ember méltósága szent kezd lenni, pirulás nélkül publice (azaz nyíltan, nyilvánosan) beszélünk egész Európa hallatára de misera plebe contribuente (tükörben fordítva: a nyomorult adózó népről, én szabadabban, de értelemszerűbben úgy fordítanám: az adófizetéstől nyomorított népről), s a külföldinek ez iránti türelmét csak előtte ismeretlen létünknek köszönhetjük, melynek következésében az azon hiedelemben van, tán csak egy kis szektárul van szó, mely vallás s több eféle miatt sanyaríttatik, – midőn azonban 9 milliórul forog kérdés, ki hű jobbágy s mily hű! katona, s mily jó! szóval: ki minden terhek türelmes viselője, s melynek oly nagy része a magyarság utolsó záloga, reménye, fenntartója!”

Az idézet Széchenyi Istvántól való, ezt a mondatot 1831-ben írta a Stádium-ban. (A latin kifejezéseket ő még fordítás nélkül használta - természetesen.) Értitek? Belepirul abba, amit Európa gondolna rólunk, értesülvén a jobbágyság létéről és annak nyomorúságáról. Az egyetlen szerencsének azt tartja, hogy a létünk részletei Európa előtt ismeretlenek, azaz csak hírfoszlányokat hallanak felőlünk, és azokat nem tudják, nem is igazán akarják értelmezni.

1831-hez képest a változás annyi, hogy nekünk már nincs olyan szerencsénk, a létünk már nem ismeretlen. A jobbágyság megvan, csak most nem úgy hívják, a létszám is nagyjából stimmel, a butaság foka konstansnak tekinthető – na nem, az sokat romlott.

„Századokon keresztül a magyar a hízelkedéshez szokott, amibül honosaink nagy részének önmaga túlbecsülése, gőgje s hiúsága támada: az igaz egyenes szótúl pedig elszokott, amibül megint soknak azon teljes meggyőződése vevé eredetét, hogy Hunniát, mint dicsőségtül ragyogót, s lakosit, mint magas helyen állókat, a világ bámulja és irigyli."

„A közrestség nem engedi… a nemtelen emberben mélyenfekvő hiúság pedig gátolja, hogy az igazságtalanok sokadalma ott keresse a számtalan hibák gyökerét, ahol azok valódi fészke van, tudniillik saját szánakozásra méltó tudatlanságában s a legvilágosb okoknak sem engedő gőgjében." (Szükséges magyarázat, ha figyelmetlenül átsiklanánk fölötte: "az igazságtalanok" itt azokat jelenti, akik nincsenek az igazság birtokában.)

Még egyszer: 1831. Századokon keresztül, írja Széchenyi, és bár azt nem pontosítja, hány századról van szó, kicsit kaparjuk meg ennek a felületét - mikor volt más a magyar, mikor nem tartotta magát a lehetséges világok legnagyszerűbbjének? Hadd adjak erre a kérdésre egy hervasztó választ: nem tudjuk. Azért nem tudjuk, mert ha volt is olyan kor, amiben a magyar még nem ilyen volt, arról nem szól a história. Az ősapákról, akik szabadon éltek-haltak. Néhány ezer évvel ezelőtt esetleg, valahol az ázsiai sztyeppéken, ott élhettek-halhattak szabadon. Hacsak nem tartjuk ősapáinknak a Csák Mátékat, Borsa Kopaszokat, Aba Amadékat, Garaikat, Lackfikat, esetleg Zsigmond királyt vagy Nagy Lajost.

Ugorjunk a Stádiumtól kevés híján kétszáz évet, most jön az igazán kínos. A BBC History 2018 márciusi számában van egy cikk Veesenmayerról (a Harmadik Birodalom teljhatalmú magyarországi megbízottjáról), azon belül a teljes Veesenmayer-jelentés 1943 decemberéből. Abból idézek egy részt:

Amit viszont „nemzeti ellenállásnak” neveznek, valójában passzív ellenállás mindenkivel, nem utolsósorban önmagukkal szemben.
Ennek bizonyítékául arra emlékeztetek, hogy a trianoni szerződésben megcsonkított Magyarország 20 éven keresztül félárbocra bocsátotta zászlóját, és alázatosan várta területének növekedését, anélkül, hogy gyakorlatilag bármit is tett volna annak érdekében. Mikor aztán eljött az alkalom, több mint enyhe nyomásra volt szükség, hogy Magyarországot szerencséjéhez segítsük. Három ízben növekedett területe jelentős mértékben a birodalom révén, három ízben növekedett saját közreműködése és harca nélkül, és így hatalmi és területi gyarapodását saját alkalmatlanságával a Danaidák ajándékává változtatta.
Miért mindez? Figyelembe véve, hogy a korszerű politika egyben alkalmazott természettudomány is, az élettant is segítségül kell hívni, hogy a válasznál az ország mai helyzetének kulcsát történelmi fejlődésében megtaláljuk. 1526 óta Magyarország sohasem volt önálló állam, még kevésbé önmagában zárt népi elem. Csak 1686-ban következett el Buda felszabadítása a törököktől, és Magyarország azután is többé-kevésbé valamiféle függőségi helyzetben volt 1918-ig. Sohasem volt kellő népi ereje és forradalmi lendülete, hogy önálló állammá váljon. Így az 1703–1711. évi, Rákóczi vezette forradalom is csak zendülés volt, nem alapvetően forradalom. Lázadtak és szabotáltak minden felsőbb hatalom ellen, mely az ország sorsát meghatározta. De ez mindenkor passzív rezisztenciában nyilvánult meg, kockázatmentes ellenállásban, amit felfuvalkodott szólamokkal lepleztek, és messzemenően kihasználták a más vérségi elemeket, azok magas teljesítőképességét és jobb adottságait. Magyarország részvétele az 1848–1849. évi eseményekben szintén csak úgy vált lehetségessé, hogy Bécs utat mutatott.

Azért ez így elég borzalmas, nem?

(Mielőtt folytatnám, gyorsan tisztázzunk valamit: ha netán nem tudjátok, mi a "Danaidák ajándéka", segítek. Vergilius-nál keresendő a megoldás: Timeo Danaos et dona ferentes, azaz félek a görögöktől, ha ajándékot hoznak is. Danaos - görögök. Veesenmayer nyilván a trójai faló történetét idézte, ezt fordította félre - feltehetőleg nem ismervén az eredetét - a jelentés magyarítója Danaidáknak.)

Egy náci is lehet valamennyire művelt, Veesenmayer az volt, a jelentését alapos előtanulmányok után írta meg. "1526 óta Magyarország sohasem volt önálló állam, még kevésbé önmagában zárt népi elem." - írta, és még jó, hogy nem nézett utána alaposabban, mert akkor azt is írhatta volna, hogy az "ezeréves államiság", amire olyan teleszájjal hivatkozik minden ostoba politikus, valójában sosem létezett, 1526. előtt sem. "…ez mindenkor passzív rezisztenciában nyilvánult meg, kockázatmentes ellenállásban, amit felfuvalkodott szólamokkal lepleztek, és messzemenően kihasználták a más vérségi elemeket, azok magas teljesítőképességét és jobb adottságait…" Megalázó, különösen, ha az írja, akinek legfőbb feladata eldönteni, mi legyen Magyarország sorsa, meg kell szállni vagy nem szükséges.

(Párbeszéd egy anekdotában:

Újságírói kérdés: mennyi időt vesz igénybe Magyarország megszállása?

Veesenmayer: egy hetet.

Újságíró: és ha ellenállnak?

Veesenmayer: akkor egy napot.

Újságíró: az hogy lehet?

Veesenmayer: akkor nem kell minden városban végighallgatni az üdvözlő beszédeket.)

Mi a magyar most? - Rút sybaríta váz.
Letépte fényes nemzeti bélyegét…

Berzsenyi Dániel verse A magyarokhoz. Korábbi, mint Széchenyi, de már a XIX. század. Mikor volt fényes az a nemzeti bélyeg? És amikor tényleg fényes volt, az mennyire volt magyar és mennyire „nemzeti”? Mit jelent az, hogy magyar? Miért nem szorgalmazza az irodalomoktatás Arany János versének megismertetését?

Áll a hajsza, vége-hossza

Nincs vetélgő hetyke dicsnek:
"Magyar a magyar" Zsigmondnak,
"Szerb a szerb" Lazárevicsnek;
"Ámbár - mond ez - udvaromnál
Van egy apród, csak parányi:
Az magyar lesz!… Erdély szülte,
Neve Janko Szibinyáni…

…Így kerűlt Jank Szibinyáni,
Zsigmond király udvarába.

Ott idővel karral s fővel
Isten után vitte sokra;
Másszor is még, többször is még
Járt vadászni farkasokra;
Mint védője a keresztnek,
Megrontója büszke tarnak,
Idegen nép hőse is lett
Derék hőse a magyarnak.

Most is vallják, egyre dallják
Szerbhon ifjai, leányi,
Guzlicájok hangja mellett:
Ki volt Janko Szibinyáni.
De a magyar ajakon is
Neve, híre általános:
Mert hisz él még… él örökké
A dicső Hunyadi János.

(Arany János: Szibinyáni Jank)

Még egy pillanatig maradva annál a (különben szinte megválaszolhatatlan) kérdésnél, hogy mit jelent a magyar, Hunyadiról annyit tudni bizonyosan, hogy írni-olvasni nem tudott, latinul nem beszélt. Arról nincs dokumentum, ha latinul nem, milyen nyelven beszélt, tudott-e magyarul. Életkörülményei ismeretében arra lehet következtetni, hogy talán törve, néhány szót. A fiáról, Mátyásról ennél valamivel bővebb ismereteink vannak.

Nemeskürty István írt egy könyvet (amikor még nem volt népnemzeti nyugalmazott dandártábornok, „csak” értelmes irodalomtörténész), mely könyvnek már a címe is kiváló volt: Ez történt Mohács után. Hosszú ideig nem értettem, hogyan maradhatott egy ilyen zseniális könyv után minden a régiben. Nemzeti nagylétünk nagy temetője akkor sem lehetett volna Mohács, ha lett volna valaha nemzeti nagylétünk. Mohács csak egy elvesztett csata volt. Utána tizenöt évig sokmindent lehetett volna tenni, senki nem akadályozta a magyar urakat abban, hogy országot, hadsereget építsenek, és helyrehozzák azt a sok ostobaságot és aljasságot, ami a mohácsi csatavesztéshez vezetett. ("Magyarország hat héttel a mohácsi csata után tökéletesen szabad. Egyetlen török katona sincs az ország területén… A katonai helyzet ugyanis nagyon veszélyes volt a törökök számára… két jelentős hadsereg volt mozgósított állapotban az ország területén… Az ország feje, a király holléte bizonytalan volt. Holttestét a törökök nem találták meg, pedig szokásuk szerint tüzetes gonddal keresték. Számítani kellett tehát arra, hogy a király és vezérkara valahol szervezi az ellenállást és lecsap…")

Kisfaludy Károly még próbált valamelyest lelkesíteni:

Uj nap fényle reánk annyi veszélyek után.
Él magyar, áll Buda még! a mult csak példa legyen most,
S égve honért bizton nézzen előre szemünk,

de ez soha senkit nem érdekelt, a Mohács című vers befejezéséből már keletkezésének idején, a reformkorban is annyit bírt megjegyezni a magyar, hogy

És te virulj, gyásztér! a béke malasztos ölében,
Nemzeti nagylétünk hajdani sirja Mohács!

Hogy volt nekünk egy nemzeti nagylétünk és annak már van is egy sírja, mostan már azért nincs nekünk nemzeti nagylétünk, mert már a nagy költő is megmondta, Mohács a mi nemzeti nagylétünk sírja. Azaz sokkal egyszerűbb elhinni, hogy volt nekünk egy nemzeti nagylétünk, és azon siránkozni, hogy sajnos az már a temetőben van, mint tudomásul venni, hogy ez a nemzet sosem volt nagy, nincs is szükségünk rá, hogy legyen nekünk nagylétünk. Viszont jó volna tenni azért, hogy legyen legalább valamilyen létünk.

Ehelyett: teljesen érdektelen, amit Nemeskürty összezagyvál itten a Buda elestéig eltelt 15 évről, mert mink tudjuk, hogy Mohácsnál mindennek vége vót. Hogy minek volt vége? Nyilván elsősorban a mi Mátyás királyunk hatalmas birodalmának, az ő európai országának.

Annak már 1490-ben, Mátyás halálának évében vége volt. Körülbelül annyit is ért a zsoldos hadsereg által végig dúlt földek fölötti látszaturalom, amit egy jöttment senkiházi rabolt össze - a megválasztott és nem uralkodóházból származó királyt mindenhol lenézték, európai király nemigen állt vele szóba, és feleséget sem kapott, mert egyetlen uralkodó sem akarta hozzáadni a lányát. Az összevissza hazudozó, mindenkinek benyaló, majd mindenkit eláruló, az egyházi átkot is zavaros körülmények között elkerülő Podjebrádot meg a szegény, 15 évesen (szülésben!) meghalt Katalinnal való házasságot most nincs hely taglalni. A nápolyi Beatrix meg egy teljesen jelentéktelen, általában külföldieket trónra ültető királyság (Szicíliai) albérletbe kiadott részének a zabigyerek királyától származott, és valószínűleg senkinek sem kellett, mert még 19 évesen is otthon ült. Ő aztán a maradék "nemzeti" nagylétet is bedaráltatta, az olasz renaissance elárasztotta az országot (különben nagyon örülünk neki). Sok pénzért vásárolt történetírók teljesítették a megrendeléseket (a másik véglet az ugyancsak pénzen vett Thuróczi-krónika nemcsak hazug, de végtelenül ostoba hun-szittya förtelme), Corvin János apja által erőltetett öröksége is semmivé vált. (Lassan talán meg kellene írni a magyar történelem valószínűleg legérdekesebb alakjának, az alaposan túl- és félreértékelt Hunyadi Mátyásnak az uralkodását, a nagy és igazságos magyar uralkodóét, aki például kiválóan tudott latinul, németül, csehül és románul, de annak nincs nyoma, mennyire tudott magyarul. Uralkodásának egyetlen hivatalos magyar nyelvű dokumentuma a fiától származik.)

A mi nemzeti „nagylétünk” egyik valóban nagy alakját, Szibinyáni Jankot, azaz Hunyadi Jánost a románok is, szerbek is magukénak vallják, méghozzá teljes joggal. Az őt felemelő Zsigmond királynak (bizonyos források szerint Hunyadi igazi apjának) azt vágta a szemébe Hédervári Kont István (vagy az ő fegyverhordozója), hogy "én neked, cseh disznó, bizony nem szolgálok."

Van még ilyen, mondhatnám a magyar történelem jeles sorsfordulói mind ilyenek. Budavár visszavétele a magyar történelem egyik nagy büszkesége, de Budát nem a magyarok foglalták vissza. A hamarosan Buda visszafoglalása után kezdődő Rákóczi féle „szabadságharc” előzményeit nem is ott, hanem a vasvári békénél kell keresnünk, ami a magyar főurak birtokait török kézen hagyta. Ami miatt a mi főuraink hirtelen nagyon meggyűlölték a Habsburgokat.

Azaz nem is olyan hirtelen. Kilenc évvel Vasvár előtt Zrínyi Miklós (a mi nagy költőnk) nádorrá akarta választtatni magát, majd midőn ez nem sikerült, (úgy vélte – alaptalanul –, a Habsburg udvar gáncsolta el), a II. Rákóczi Györgynek írt levelében arra próbálta rávenni a fejedelmet, hogy függetlenedjen a Habsburgoktól. „Míg Rákócziban élt annak a reménye, hogy megvalósíthatja azt, ami eddig egyik elődjének sem sikerült, és létrehozhatja a töröktől és Habsburgoktól egyaránt független magyar királyságot, addig Zrínyi leszámolt ezzel az illúzióval, és a realitásokkal való szembenézésre ösztönözte a fejedelmet is. Úgy akarta a királyságbeli Magyarországot a Habsburgoktól elszakítani és Rákóczi uralma alá juttatni, hogy a török hatalmat érdekeltté tegye, amennyiben Erdély státusát kívánta Magyarország számára is megnyerni.” 1

A dicsőséges keleti orientáció szép hagyományai a 17. századra nyúlnak vissza, a kívánatos török „barátság” épp a több mint száz éve tartó török megszállás közepette látszott komfortosabbnak a nyugatnál, miért? Mert Zrínyi úgy érezte, nem kapja meg a Habsburgoktól a kellő „tiszteletet”. Pedig valójában megkapta. Éppen annyit, amennyit megérdemelt.

A mi szabadságszerető kurucaink a sértett főuraknak a szerencsétlen jobbágyai közül kerültek ki. Ők lettek a „bujdosók” (a szokásos, ostoba betyárromantika korai alakjai). A „bujdosók” 1697-ben fölkeresték az ő Rákóczijukat (akkor már Ferencet), hogy ugyan állna esetleg az élükre. Történelmünk egyik legragyogóbb csillaga, a vezérlő fejedelem ettől úgy megijedt, hogy Bécsig rohant lóhalálában. Jelenteni és mosakodni, nehogy az udvarban másoktól hamarabb tudják meg a rebellió tervét. Magyarán: följelentette a „bujdosókat”, köztük a saját jobbágyait. Tudtátok? Nem? Jé. Innen már egyenes a történet. A Habsburgok a jelentéstől fogva rajta tartották a szemüket a mi szabadságharcos fejedelmünkön. A birtokok zsugorodtak és szegényedtek.

XIV. Lajos viszont úgy gondolta, a keleti szövetségre mint a satu másik pofájára, ismét szüksége volna. Egyszer már gondolta így korábban, mikor úgy döntött, neki kell mennie a spanyoloknak nyugaton, a Habsburgoknak keleten, ehhez mint még keletibb szövetségest, megnyerte magának Wesselényit és az ő összeesküvését. Nem „jött be” ugyanis a devolúciós törvényre hivatkozó követelése, miszerint az ő feleségének, Mária Terézia francia királynénak mint a meghalt spanyol király első gyermekének kell örökölnie a spanyol birtokok nagy részét, úgy körülbelül fél Nyugat-Európát (ez a Mária Terézia nem azonos a „mi” későbbi Mária Teréziánkkal, annak csak felmenő rokona, Ausztriai Mária Terézia, Habsburg-házi spanyol és portugál infánsnő, főhercegnő, XIV. Lajos hitveseként Franciaország és Navarra királynéja volt 1660-tól 1683-ban – 44 évesen – bekövetkezett haláláig). Ezért aztán spanyolok és franciák egymásnak estek, az úgynevezett devolúciós háborút végül az angolok és hollandok szövetsége döntötte el, a franciák vesztettek. A magyarok (szép hagyományaikhoz híven, amiket ezután is folytattak) megint a rossz oldalra álltak, az összeesküvés résztvevőit a Habsburgok kivégezték. Én nem vagyok híve semmiféle kivégzésnek, de az ítélet – a kor törvényei alapján – természetesen jogos volt (Madarász Viktor Zrínyi és Frangepánja ettől persze még egészen kiváló festmény). XIV. Lajos az előző háborúban Wesselényinek ígért pénzt, hogy keletről tartsa rettegésben a Habsburgokat. Valamiért a Habsburgok nem rettegtek a kétbalkezes összeesküvőtől. Most Rákóczinak ígért még több pénzt, hátha ő ügyesebb lesz a korábbi, devolúciós háborúba bevont Wesselényinél.

Rákóczi nem volt ügyesebb. Minden lényeges csatát elbukott, vesztett Gidrafán, Zsibón, Trencsénben, Romhányban, XIV. Lajosnak semmi haszna nem volt belőle. Rákóczi összevissza kapkodott, becsődölt a veretett pénzével, nem tudta megnyerni sem a magyar nemességet, sem a lengyeleket, az oroszokról nem is beszélve, végül meglépett, (mint 138 évvel később Kossuth nevű kollégája), Károlyi Sándorra hagyva mindent, vigye el ő a balhét. Előbb XIV. Lajos udvarában várta meg, amíg kinézik onnan, aztán átment azokhoz a törökökhöz, akik néhány éve még ősellenségként tartották megszállva az országot, és akik miatt a főurak (Wesselényivel és Zrínyivel – Miklós öccsével – az élükön) felháborodtak a vasvári béke rendelkezésein. Gusztusos, nem? A nagy löttyös kurucromantikával végigöntött dicső szabadságharc lényegében sértődött és méltatlankodó főurak fakezű, kontár háborúja a francia király szponzorálásával és a jobbágyok életével és vérével.

Az 1848-as forradalom néhányezer pesti polgár könnyű koratavaszi sétája volt, akik a Nemzeti Múzeum előtti összejövetel után hazamentek ebédelni. Majd „kiszabadították” Táncsicsot, amiben senki nem akadályozta őket, végül este kultúrprogramon vettek részt, aztán mindenki nyugovóra tért, és másnap folytatódtak a rendes hétköznapok. Ezt mi forradalomként ünnepeljük, pedig nemhogy lövöldözés nem történt, még pofon sem vágtak senkit, még egy hangosabb káromkodásról sem hallottunk. És nem is változott semmi. A változás alapjait másnap egy néhány tagú tárgyaló társaság kezdte építeni a bécsi Hofburgban. Azt kellett volna folytatni. És nem egy teleszájjal magyarkodó szlovák diktátor (Kossuth Lajos nevű) tudatos, pitiáner törvényszegéseinek és üres, ostoba szóvirágainak nyomán belekezdeni egy világosan tudható kimenetelű, tömeggyilkos „szabadságharcba”. Tudomásul kellett volna venni, hogy az udvar nem „próbálkozik megpuhítani Batthyány kormányát”, hanem folyamatosan felhívja a figyelmet a törvényekre, a megállapodások betartására. Az Osztrák–Magyar Monarchia közjogilag két önálló államból állt, ezeket a közös uralkodó személye (osztrák császár és magyar király) és a közös ügyek (külügy, hadügy és e két minisztérium költségeinek fedezésére szolgáló pénzügy) kötötték össze. Ehhez a két állam tízévenként megújított szerződésben járult hozzá, ennek meghatározása és kezelése a közös pénzügyminisztérium feladata volt. Sem a királyi leirat, sem az áprilisi törvények nem váltják le Philipp von Krauß pénzügy-, sem Felix zu Schwarzenberg külügy-, sem Peter Zanini hadügyminisztert, de Zanini április 30-i lemondása után Theodor Baillet de Latourt sem. A Batthyány-kormány kinevezett pénzügy- és hadügyminiszterei ilyenformán törvénytelen pozíciók voltak, a különféle külügyi próbálkozások idegen országokban létesítendő „magyar” követségek (sikertelen) létrehozására ugyancsak törvényellenesek és mellesleg tökéletesen fölösleges provokációk. II. Ulászló 1491-es örökösödési szerződésének2 érvényét soha senki nem semmisítette meg, a Habsburg uralom ilyenformán törvényes lévén, az 1849-es „megtorlás” nem volt egyéb, mint a hatályos törvények végrehajtása (Haynau kegyetlensége túlkapás, senki nem kérte rá), lehet ezzel kapcsolatban magánérzelmeket nyilvánítani, a tények nem változnak. A történelemtudomány nem sírhat krokodilkönnyeket, rögzítenie kellene a megállapítást: Világos után a törvényes hatalom büntetett a törvények megszegéséért.

Az 1956-os „forradalom és szabadságharc”, ami a magyar népnek a XVIII. század elejétől (addig semmi!) az átlag száz-százötven évenként megújuló, mindent elsöprő szabadságszeretetét volt hivatva megjeleníteni, nagyjából kétezres létszámú, legnagyobbrészt proli és cigány küzdelmét jelentette, azaz a magyar népesség 0,02 (nulla egész kettő század) százaléka vívta ezt a közel két hétig tartó szabadságharcot. Miközben a szabadságszerető magyar nép a pincében várta, hogy vége legyen végre. Ahonnan kizavartak minket, ha ott akartunk egy-két órát aludni, mondván, miattunk lövik szét a ruszkik a házukat. Ezt a kétezret különben olvastam úgynevezett történeti munkákban, magam mint ennek a dicső szabadságharcnak az aktív résztvevője, sosem találkoztam egyszerre 20-25 embernél többel.

„Századokon keresztül a magyar a hízelkedéshez szokott, amibül honosaink nagy részének önmaga túlbecsülése, gőgje s hiúsága támada: az igaz egyenes szótúl pedig elszokott, amibül megint soknak azon teljes meggyőződése vevé eredetét, hogy Hunniát, mint dicsőségtül ragyogót, s lakosit, mint magas helyen állókat, a világ bámulja és irigyli."

Ennyi tódítás és melldöngetés honnan ered? Ennek a szánalmas, széthazudott történelmű népnek a múltjában jóformán semmi nem úgy volt, ahogyan tanítják, és ahogyan a „történészek” túlnyomó többsége újra és újra letolja a torkunkon. Közben vannak más, tisztességes tudományos munkák, amik a magyar történelem valódi, adatokkal, dokumentumokkal alátámasztott eseményeit írják le, és amiket a hivatalosnak tekinthető történelemírás egyszerűen nem vesz tudomásul, annyira nem, hogy még cáfolni sem próbálja (nem is tudná). Azaz létezik Magyarország hiteles történelme, de az lényegében be van tiltva. Pontosabban a minden korban 200 százalékon pörgő öncenzúra zárja ki, hogy ez a hiteles történelem nyilvánossá lehessen.

Szóval hogyan is kellene? Az Európai Unió különféle tisztségviselőinek különféle állásfoglalásait olvasva meddig tűrje az a néhány millió közmagyar a megvetést és lenézést, aki nem szolgált rá, aki szeretné a széthazudott, melldöngető történelmét végre a maga valójában ismerni, és annak megfelelően élni és közlekedni ebben az összeszűkült világfaluban?

Itt most bele-belekaptam a magyar irodalom és történelem pillanataiba, hozzávetőlegesen illusztrálandó azt a hangulatot, ami véglegessé tette az elhatározást, hogy módszeresen próbálom kinyomozni a választ ki tudja, mióta megválaszolatlan kérdésre: miért vagyunk változatlanul olyanok, amilyennek Széchenyi leírta a magyarokat. Aztán Ady. És még sokan.

Hanem mielőtt nekiindulunk, tisztázzunk egy fogalmat, egyelőre egy-két mondatban, később majd alaposabban: mit jelent az a szó, hogy történelem. Csak azért tartom fontosnak, mert jobban fogjuk érteni egymást, ha világos lesz, a történelem nemcsak külalakjában válik el a történettől. A Geschichte és a Historie esetlegesen más-más betűsor a különböző kultúrnyelvekben, de a szavak egymással helyettesíthetők. A franciáknak egy kifejezésük van (histoire), az olaszban mást jelent ugyan a storiella vagy az aneddoto, mint a storia, de az tényleg teljesen más is. Leginkább az angolban válik ketté a history és a story, az a „hi” még valamikor a 18. században veszett el, de itt is csak az a distinkció, hogy a story nem jelent történelmet, a history viszont nyugodtan lehet történet, nem csak történelem.

Nekik nem fontos a különbség, nekem az.

Előkerestem a magyar értelmező szótár és néhány más nyelv enciklopédiájának meghatározását a „történelem” szócikkről. Jelentem, nem állunk valami jól – sem mi, sem az európai nyelvek. Slendrián definícióink vannak kedves mindnyájunknak, tautológiák sorozatban, olyan „úgy is tudjuk, miről van szó” jellegű hányaveti fogalmazványok. Pedig nem tudjuk. Hadd próbálkozzam meg valami pontosabbal.

A történelem a nyilvános események hiteles adatainak sora, az intézményekhez tartozó emberek, embercsoportok cselekedeteit rögzítő dokumentumok jegyzéke. Valamint az ok és okozat feltárása, ha a tudomány művelői elegendő ismerettel, azaz korabeli adattal és dokumentummal bírnak az események magyarázatához. A történelemtudomány természettudományos módszerekkel dolgozik, minél távolabb kerül ettől, annál kevésbé nevezhető tudománynak.

Ami ettől eltér, az csak történet, nem történelem. Fabula. Mese. Sztori.

Szeretném már itt, az elején leszögezni: a mi történelmünket ennek a meghatározásnak az alapján vizsgálom. Igyekszem tartózkodni még a történetírás szótól is, ha a történelemről beszélek. Annál is inkább, mert a forgalomban lévő magyar „történelem” jórészt történetíróktól, azaz mesemondóktól származó fikciók sorozata, amik a valós történelem helyett ezeknek az embereknek a vágyait közvetítik. Hogy ugyanis milyen jó volna, ha a mi történelmünk és benne a mi történelmi alakjaink olyanok volnának, amilyeneknek leírták őket, és amilyeneknek írják újra és újra, fáradhatatlanul széthazudva ezer év valóságos történelmét.

Én itt, ebben a könyvben az igazat írom, nemcsak a valódit. Pontosabban az igazságnak azt a szeletét, ami létező, ellenőrizhető, több oldalról igazolható adatokon és mindenféle holmikon, eszközökön, épületeken alapul. Meg az igazságnak azt a szeletét, ami az ilyen adatok és holmik hiányáról szól, mely hiány olykor többet mond bármilyen adatnál és dokumentumnál.

Jegyzetek

1Péter Katalin: Zrínyi Miklós terve II. Rákóczi György magyar királyságáról

2 1463-ban Mátyás király küldötte, Vitéz János és III. Frigyes örökösödési szerződést kötött Wiener Neustadtban: ha Mátyás törvényes örökös nélkül hal meg, a magyar trónt III. Frigyes vagy fia, az akkor 4 éves Miksa örökli.

1491. november 7-én II. Ulászló és I. Miksa megújította az 1463-iki szerződést. Ulászló kötelezte magát, ha törvényes fiúutóda nem születik, a magyar és a cseh trónt a Habsburgok öröklik.

1506-ban megszületett Lajos, aki II. Lajos néven halt meg 1526-ban, a mohácsi csatában, vele kihalt a Jagelló-ház, az örökösödési szerződés érvénybe lépett.

Elektronikus layout: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Arimo – Apache License 2.0
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License