A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Robert Rutherford: Seven Days, 2024

Fordította
BOHÁK ILDIKÓ

Copyright © Robert Rutherford 2024

Hungarian translation © Bohák Ildikó, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Pócsi-Fodor Petra

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-21-2

Nicnek.
Chesney Hawkes hazudott.
Nem ő az első és egyetlen. Te vagy az igazi.

ELŐSZÓ

FLORIDA, 2011

Manny pontosan tudja, hogy csak az egyikük jut ki innen élve, vagyis ő csak akkor, ha a másik pasas nem. Látja a fickó tekintetében. Olyan képet vág, amit túlságosan jól ismer már. Összepréseli az ajkát és hunyorog, és az a fajta feszült várakozás ül az arcán, ami sejteti, hogy ennek nem lesz jó vége.

Manny a zsebébe csúsztatja a kezét, és előkapja a bicskáját. Az ujjai szorosan körbefonják a markolatot. Először akkor érzi, hogy valami nagyon nincs rendben, amikor a csuklója könnyed csavarintásával megpróbálja kinyitni a pengét. Valahogy ügyetlennek és tompának érzi magát, mintha ledöntött volna egy üveg whiskey-t. Abban reménykedik, hogy legalább az izmai az idegrendszere parancsa nélkül, ösztönösen teszik a dolgukat.

– Most szépen kisétálsz innen, vagy nem állsz lábra többé – kiáltja hangosan, noha alig két méter köztük a távolság.

A pasas nem reagál. Valami megcsillan a kezénél, ami hirtelen odavonzza Manny tekintetét. Alig egyetlen másodperc, de éppen elég. Úgy látszik, mintha továbbra sem mozdulna, de valahogy mégis közeledik hozzá, villámgyorsan szeli át a köztük lévő távolságot. Manny nem vette a fáradságot ahhoz, hogy felkapcsolja a konyhában a lámpát, így a közeledő alak olyan, mint egy sötét árnyék.

Manny támadásba lendül, és a késsel suhint egyet a fickó arca felé, de közben érzékeli a mozdulat lomhaságát. A teste elnehezül, mintha az ereiben összesűrűsödött volna a vér. Lassított felvételként lát minden képkockát. Nem így az ellenfél. A fickó elhajol, és egy gyors mozdulattal ütést mér Manny kezére. A bicska kirepül belőle, és a penge pont ott szeli át a levegőt, ahol a pasas állt az imént. Manny megpróbálja menteni a menthetőt. A bicska után kap, és sikerül megkaparintania, de túl lassan jár az agya, és az izmai sem hajtják végre elég gyorsan az utasítást. A fickó megragadja Manny tarkóját, a fejét lerántja a föld felé, miközben a térdével célba veszi a mellkasát. Manny felnyög, mert éles nyilallást érez a bordái között, és a fájdalom továbbterjed az oldalán. Összecsuklik és a padlóra zuhan, mint egy homokzsák. Kiáltani próbál, de nehezére esik a légzés. Nem kap rendesen levegőt, és beletelik pár másodpercbe, mire felfogja, hogy a hörgő hang belőle jön.

Az oldalához kap, és a másik kezével, melyben még mindig ott a bicska, suhintani próbál, de erőtlennek érzi magát, és kiejti a kezéből. Alig ér földet, a pasas máris a levegőbe lendíti a lábát, és pontosan célozva odébb rúgja a bicskát, ami eltűnik valahol a sötét helyiség mélyén. A fájdalom folyékony anyagként árasztja el Manny testét. Az első hullámban forróság járja át, és Manny előtt elsötétül a világ, de az adrenalinlöket csökkent valamit az intenzitásán, és valami mássá, egyfajta sajgó fájdalommá, tompa lüktetéssé vált; a testében önálló életre kelve dobogja sajátos, egyéni ritmusát.

Manny úgy érzi, mintha egy hógömb lenne a feje helyén, amit épp felráztak. Most már pontosan tudja, hogy puszta kézzel nem nyerheti meg ezt a csatát. Ahhoz időre volna szüksége, hogy összekaparja magát.

– Nézd, haver – pillant hörögve a fölé tornyosuló fickó felé. – Akármi is a problémád, biztos találunk rá valami megoldást.

A szavak akadozva, egyesével buknak ki a száján, és közben kétségbeesetten kapkod levegő után.

A fickó arca ismerős. Nemrég mintha látta volna valahol, de nem ugrik be, hol és mikor. Talán egy elégedetlen ügyfél? Manny olykor felüti az anyagot ezzel-azzal. Hol babatápszert, hol egy kis kreatint kever hozzá. Lehet, hogy kicsit túllőtt a célon, és a fickónak nem jött be az élmény.

– Nézd, általában nem szoktam visszaadni a pénzt – zihálja erőltetett mosollyal –, de most kivételt teszek.

A pasas szótlanul leguggol úgy harminc centire tőle. Manny fel akar támaszkodni a könyökére, de képtelen rá; mintha valami ragadós masszából próbálná kiküzdeni magát, valami folyton visszahúzza a padló felé. Érzi a pasas tenyerének érintését a mellén.

Belégzés orron át, kilégzés szájon keresztül. Manny újból visszahanyatlik, és magában ismételgeti a mantrát. Kétségbeesetten keresi a légzés egyenletes ritmusát, de akadozva jut levegőhöz, mint amikor a köhögő motorba képtelen életet lehelni a gyújtás. Ekkor hirtelen – és először – forróság járja át a testét. Az első pillanatban úgy tűnik, mintha csak az erőfeszítéstől lenne, de aztán lassan szétterjed az érzés. Olyan, mintha meleg takaróba burkolnák. Megpróbál küzdeni ellene, de minél jobban erőlködik, annál inkább elnyeli a mocsár, vagyis inkább a padlóra terített szőnyeg. Szólásra nyitja a száját, és a fickó egészen közel hajol hozzá.

– Figyelj… Nézd, én csak… – dadogja Manny.

A szavak összefolynak, minden kusza és zavaros.

A szemébe fúródó tekintet üres. Az is lehet, hogy a szemgödrében nincs más, csak egy élettelen üveggolyó. Manny súlyos kősziklának érzi a fejét, de valahogy sikerül a fickó keze felé fordítania a tekintetét, mert hirtelen eszébe jut a megcsillanó fémtárgy.

Nem kés az, inkább jégvágó. Tíz centi hosszú, egyetlen pontba szűkülő tömény acél. Manny erőlködve megpróbálja felemelni a kezét, és igyekszik kiütni a támadóéból a fegyvert. Az arcától nem lehet távolabb harminc centinél, de az is lehet, hogy három méter is megvan, már képtelen felmérni a valós távolságot. Mintha az agyában rövidzárlat keletkezett volna, ami megakadályozza az izmoknak küldött parancs végrehajtását.

A fickó egy pillanatig csak feszülten figyel, majd gyakorlott mozdulattal megpörgeti a jégvágóját, és a hegye Manny bal szeme előtt állapodik meg.

– Törlesztened kell, Manny. Azért jöttem, hogy behajtsam a tartozást.

ELSŐ FEJEZET

Hétfő – hét nap van hátra

Alice véletlenül belerúg a nehéz faszék lábába, és a fájdalom végighullámzik a testén. Nem tudja megállni, hogy a foga közt a szitokszó el ne hagyja a száját.

– A kurva életbe!

Rá sem kell pillantania anyára, hogy tudja, rosszalló arckifejezéssel mered rá. A káromkodásnak minősülő szavak régóta szolgáltatnak otthon vitatémát. Olyan csata ez, melyben Alice folyton vesztésre áll. Zavarba jön, és akaratlanul is kibukik belőle a bocsánatkérés.

Anya még mindig a vállába kapaszkodik, Alice kissé lehajol, és lassan leengedi a kerekesszékre az édesanyját.

– Menj csak nyugodtan – hadarja anya, még mielőtt Alice felegyenesedne.

Menysak nyugottan. A beszéde olyan, mintha lenyelne egy-két hangzót. Már négy év telt el a sztrókja óta, de még mindig érezteti a hatását. Anya látszólag könnyen viseli a dolgot. Gyakran viccelődik vele, hogy úgy beszél, mint egy affektáló filmszínész. Persze csak otthon, a családja előtt űz tréfát magából, vagyis kizárólag Alice és a húga, Fiona előtt. Mások előtt tartja magát, de aki egy kicsit is jobban odafigyel, könnyen észreveszi a szorongás egy-két apró jelét. Például, hogy beszéd közben a hüvelykujja körömhegyével idegesen piszkálja a mutatóujját.

Többször előfordult, hogy véresre kaparta magát, mintha a fájdalom valamiképp megakadályozná a beszédzavarát.

– Ráérek, anya – mondja Alice, noha legkésőbb öt perc múlva indulnia kellene.

Alice lehajol, kissé előredönti az édesanyja felsőtestét, és becsúsztat a háta mögé támasztéknak egy párnát.

– Shona mindjárt ideér – mondja a nő, miközben felemeli az egyik kezét, és elhessegeti a lányát. – Menj, menj már!

A reggeli szóváltás pontosan ugyanakkor zajlik le minden áldott nap, gyakorlatilag órát lehetne hozzá igazítani. Alice életének szerves részét képezik ezek a forgatókönyvszerűen zajló eszmecserék. Szó mi szó, sok benne az ismétlődés, néha már szinte betanultnak tűnik az egész. Alice tényleg szereti az édesanyját, de a szeretet összetett érzés, és vannak rétegei, melyekről inkább nem beszél. Az ápolónak, Shonának ellenben végtelen türelme van hozzá. Alice csodálja érte Shonát, és néha úgy érzi magát mellette, mintha fogyatékosság volna a türelmetlensége.

– Fiona mondta, hogy majd beugrik délután – mondja Alice, miközben kisimítja a szoknya gyűrődését. – Én is benézek később, amikor jövök hazafelé.

– Megleszek – jelenti ki anya kurtán.

Bárcsak oszthatná édesanyja önbizalommal teli véleményét. Számtalanszor előfordult már, hogy Alice-t nagy felfordulás fogadta, amikor hazaért, mert az édesanyja a kezébe vette az irányítást, és olyan szabadnak érezte magát, mintha az égvilágon semmi nem korlátozná a mozgását. Az orvosok szerint a sztrók miatt valószínűleg sosem fogja tudni teljes értékűen használni a bal lábát vagy a jobb kezét. Hajszálon múlt, hogy egyáltalán életben maradt a szélütés után. Akárhogy is, elég nagy a baj ahhoz, hogy Shonát heti öt napra lefoglalják, Alice és Fiona pedig megosztva vállalják a hétvégéket. Persze ez nem akadályozza meg anyát abban, hogy a „jó” kezével készítsen egy csésze teát. Az már más tészta, hogy a csésze eljut-e épségben a kerekesszékig úgy, hogy ő is egy karcolás nélkül megússza a küldetést.

Alice számára egy soha véget nem érő érzelmi hullámvasút az egész. Néhanap úgy gondolja, hogy bárcsak elfogadta volna az orvosok javaslatát, miszerint erre a nehéz helyzetre a bentlakásos otthon az ideális megoldás. Máskor azt is szégyelli, hogy a gondolat egyáltalán felmerült benne, és a világ legrosszabb gyerekének tartja magát. Pedig az ég a megmondhatója, hogy – számára legalábbis – ez lett volna a könnyebb megoldás. Alice nem is ebben a házban nőtt fel. Ha így lett volna, érthető lenne az emlékekhez való ragaszkodás. Az a ház, ahol a gyerekkorát töltötte, több ezer kilométerrel odébb van az Atlanti-óceán túlpartján. Az ottani emlékek túlnyomó többségét meg amúgy is legszívesebben elfelejtené.

– Később találkozunk! – hajol le Alice, és megpuszilja édesanyja homlokát.

Felkapja a táskáját, és kilép az előtérbe. A telefon halkan rezegni kezd valahol a táska mélyén. Addig tapogatja az alját, amíg az ujjai meg nem kaparintják.

– Épp most indulok – szól bele Alice, és az álla alá szorítja a készüléket. Az egyik kezében a táskát szorongatja, a másikkal meg becsukja maga mögött az ajtót.

– Otthon voltál anyádnál, vagy esetleg valahol máshol töltötted az éjszakát? – hangzik a vonal másik végén a kérdés.

Moira Wilkinson nagyon viccesnek gondolja magát, és Alice maga elé képzeli a huncut mosolyát, miközben nekiszegezi a kérdést.

– Nos, az ötödik kiegészítésre hivatkozva megtagadom a válaszadást. Tudod, nem vagyok köteles válaszolni, ha rám nézve terhelő lehet a vallomástétel.

– Már nem a jó öreg Államokban van, ügyvédnő! – majmolja Moira Alice hanyag amerikai akcentusát, noha ő maga eredetileg angol, pontosabban kissé arisztokratikus északkeleti dialektusban beszél.

Alice négy éve újra Angliában él, de amióta hazatért, Moira folyton piszkálja a laza amerikai kiejtése miatt, ami a New Yorkban töltött évek alatt ragadt rá. Persze már rég elhagyta amerikai beszédstílusát, kivéve, amikor éppen valamelyik New York-i barátjával beszél. Nem mintha Moirát ez egy cseppet is érdekelné. Nem mulasztja el az alkalmat, hogy cikizze miatta, persze csak akkor, ha nincs a közelben más, aki hallaná. Alice még pelenkás volt, amikor Moira a céghez került, és ennyi év után már megengedheti magának a humorizálást.

– Most szállok be a kocsiba – tájékoztatja Alice, miközben kopogó magas sarkújában végighalad a járdán. – Fél órán belül ott leszek. Kivel is lesz az első megbeszélésem?

– Mr. és Mrs. Williams fél tízkor – vágja rá Moira habozás nélkül. – De lehet, hogy érdemes beszerezned útközben még egy eszpresszót. Fiona itt van, és ragaszkodik hozzá, hogy ő beszéljen veled elsőként.

Alice a homlokát ráncolja a hír hallatán. Amióta az ikreket a világra hozta, Fiona rendszerben éli az életét, és olyan szigorúan követi a napirendet, hogy egy katona is megirigyelné. Alice egy gyors pillantást vet az órára. Alig múlt nyolc. Mi a fenét keres a húga az irodában ahelyett, hogy reggelit tenne az asztalra a két négyéves elé?

– És mit akar?

– Fogalmam sincs – vágja rá Moira. – Mondtam neki, hogy hívjon fel, de azt mondta, inkább megvár. Akármit is akar, lassan vehetsz egy új szőnyeget, annyit járkál az irodádban fel-alá.

Alice megköszöni a tájékoztatást, és útnak indul az iroda felé. Whitley Bayt sem kíméli a kora reggeli csúcsforgalom, de számos jel utal arra, hogy azért egy tengerparti városról van szó. Sirályok köröznek a levegőben némi ételmaradék után kutatva, és enyhén sós tengeri levegő áramlik be az autó lehúzott ablakán. A felhők mögül érkező októberi napsütés díszlet csupán, egyáltalán nem melegíti fel a levegőt. Alice mosolyogva csodálja szülővárosa minden apró részletét. New York betondzsungelének nyüzsgő forgataga és ez a látvány: micsoda különbség!

Alice eszébe jut, hogy elmulasztotta megkérdezni Moirát, hogy Fiona egyedül érkezett, vagy a gyerekei, Jake és Lily is vele vannak-e. Aztán a gondolatra széles vigyor jelenik meg az arcán, mert lelki szemei előtt megjelenik a kép, ahogy az ikrek pálcikaemberkékkel díszítik az iroda falát. Majdhogynem megérné a rombolás, csak hogy lássa Moira döbbent arckifejezését. Alice megint megfogadja, hogy eztán gyakrabban látogatja majd a húgát. Csak hébe-hóba találkozik a kicsikkel, mégis sikerült kivívnia a menő nagynéni címét. Persze nem csoda, hogy a gyerekekre nem marad idő, mert a munka és anyja gondozása szétforgácsolja az idejét.

Az út Newcastle-be kész kínszenvedés, egymást érik a forgalmi dugók. Alice a Cradlewell elkerülőúton besorol az ingázók araszoló kocsisora végére. Jobb híján tanulmányozza a mellette elhaladó járműben ülő emberek arcát; van itt a torkaszakadtából éneklőtől a rezzenéstelen arckifejezéssel maga elé bámulóig minden. Lélekben mindenki az előtte álló irodai munkanapra készíti fel magát.

Alice lassan csorog az úton, a folyótól kőhajításnyira csupán, és ahogy lekanyarodik a rakpart felé, meglátja a víztükör felett ívelő, felhúzott szemöldök alakú Tyne-híd zöld félholdját. A folyó olyan nyugodt, akár az állóvíz, a víztükör szinte mozdulatlan és sima.

A déli parton fényes villanás vonja magára a figyelmét: a reggeli napfény megcsillan a Sage hangversenyterem hullámzó üvegfelületén. Az épület a folyóparton áll, egy búraszerű hatalmas üveg- és acélkollázs. Oly nagyon különbözik a látvány attól a gyerekkori newcastle-i városképtől, mely foszlányosan ugyan, de az emlékeiben él. Nem volt több kilencnél, amikor fenekestül felfordult az élete, és a kietlen Észak-Angliából a fülledt, párás floridai Orlandóba, apja szülővárosába költözött.

Az apja műve volt az egész. Újrakezdés, mondogatta. Hazatérés, ezt is említette, pedig csak az ő hazája volt. Sok napsütésről meg vidámparkokról regélt, pedig a valóság sokkal lehangolóbb volt. Apja tolmácsolásában így festett a világ. Boldogan hajlította a valóságot úgy, ahogy épp neki kedvezett. Vajon még mindig ott él? Azzal a nővel? Miközben a gyerekei anyja egy olyan testben kényszerül élni az életét, ami már négy éve be akarta dobni a törülközőt?

Alice azóta nem beszélt vele, hogy betöltötte a huszonegyet. Azon a napon szakította meg vele a kapcsolatot, amikor az anyja végre kitette a szűrét tizennégy évvel ezelőtt. Párszor megpróbálkozott ugyan a béküléssel a szakítást követő hónapok során, de anyja makacsul kitartott – ki mástól tanulta volna az önfejűséget, ha nem tőle, hiszen mestere volt? –, és nem fogadta el a lagymatag bocsánatkérést.

Már majdnem kilencet üt az óra, amikor leparkol a Koronabíróság épülete mögött található Shaw, Finnie és Társai előtt, és besétál az iroda ajtaján. Moira nem várja meg, hogy Alice beljebb lépjen, hanem elstartol, mint a rövidtávfutó az eldördült rajtpisztoly után, bár kétségtelenül elegánsabb léptekkel siet elé. Moira öltözéke kifogástalan, mint mindig. A ruhatára szemlátomást végtelen darabot számlál, mert Alice még soha az életben nem látta rajta kétszer ugyanazt a ruhát. Alice sokszor piszkálta ezért, mert szerinte ez csak úgy lehetséges, ha a ruhadarabok nem kerülnek vissza vállfára, vagyis minden használat után kidobja a teljes szettjét. Tény, hogy Moira ezt is megtehetné, mert nem a napi betevőért végzi a dolgát. A férje, Steven hétfőtől péntekig robotol egy londoni befektetésialap-kezelőnél. Moira akármelyik pillanatban kisétálhatna az ajtón, és örökre letehetné a lantot, de őt egyszerűen nem abból a fából faragták.

– Már leszerveztem neked a kilenc órát, úgyhogy igyekeznie kell – jelenti ki Moira fanyar mosollyal.

Alice nem tudja visszafogni a mosolygást, amiért Moira ennyire óvja mindentől, noha ez esetben csak a húgáról, nem pedig egy ügyfélről van szó.

– Édesanyáddal minden oké? – kérdi lágy hangon. Moira nem sokkal azután veszítette el az édesanyját, hogy Alice elkezdett dolgozni a cégnél. Moira nem az a szószátyár típus, ha a magánéletéről van szó, de Alice tisztán emlékszik rá, hogy arról részletesen mesélt, hogy az utolsó hónapokban mennyire nehéz volt összeegyeztetni az életével az édesanyja ápolását.

– Igen, és én is jól bírom – válaszolja Alice, és egy alaposan begyakorolt mosolyt villant hozzá.

– Akkor Fiona is menni fog – mondja Moira egy röpke szünet után.

Alice végignézi, ahogy Moira elsétál, majd a saját irodája felé pillant. Az irodát egy átlátszó üvegfal választja el az előtértől, de a közepén egy tömör, vastag sáv fut végig, hogy megakadályozza a belátást. Pont úgy fest, mint a torta közepén a vajkrém. Alice megpillantja a sáv felett Fiona feje búbját, ahogy idegesen fel-alá járkál.

Alice nagyot sóhajt. Elindul az üvegajtó felé, és arra számít, hogy két pár futkorászó lábacska látványa tárul elé, de nem talál odabent mást, csak a húgát. Fiona egyáltalán nem hasonlít rá. Talán egy másik gólya hozta. Tíz centivel alacsonyabb, és rendszerint hátrafésüli sokkal sötétebb, barna haját.

Amikor a húga megpillantja, azonnal abbahagyja a járkálást. Van valami az arckifejezésében, ami nagyon aggasztja Alice-t, de megfejteni nem tudná az okát.

– Jó reggelt! – köszön vidáman, hogy némi jókedvet csempésszen a reggelbe, de legbelül egyáltalán nem így érzi magát. – Minek köszönhetem a megtiszteltetést?

– Szerintem előbb ülj le – szólal meg egy pillanat múlva Fiona, és olyan tekintettel mered rá, hogy Alice sejtése szerint ebből semmi jó nem származhat.

– Mi újság? Minden rendben a gyerkőcökkel? – kérdi Alice, és még ő maga is hallja a hangján a saját ijedtségét.

– Mi? Ja, persze! Velük minden oké. Nem ezért jöttem.

– Hol vannak most?

– Trevorral, de most nem ezért vagyok itt.

Alice akaratlanul is elhúzza a száját, amikor meghallja Trevor, vagyis Fiona gyerekei apjának, „se veled, se nélküled” pasijának a nevét. Olyan képet vág, mint aki citromba harapott. Ezek szerint megint részmunkaidős apaszerepben tündököl. Fiona észreveszi a fintorgást, de ezúttal nem veszi fel a kesztyűt.

– Akkor miért jöttél?

Fiona leül az íróasztal mellé, és int Alice-nek, hogy ő is tegyen hasonlóképp. Alice nagyot sóhajt a drámai mozdulat láttán. Akármiről is legyen szó, ez mégiscsak túlzás. Aztán vállat von, és követi az utasítást. Legyen, gondolja. Belemegy a játékba, amíg Fiona készen nem áll rá, hogy kinyögje, mi böki a csőrét.

Alice kicsit túljátssza a szerepét, és a széken oldalra dőlve hagyja, hogy a táska lecsússzon a vállán, ezzel is jelezve, hogy teljesíti minden kívánságát. Megvárja, míg a táska földet ér, majd újra kiegyenesedve, a széktámlának hátradőlve vár.

– Van egy kilences megbeszélésem – jegyzi meg Alice, miközben sokatmondóan a karórájára pillant.

– Hét nap múlva kivégzik – buknak ki Fionából fénysebességgel a szavak.

– Tessék? – kérdezi Alice, és a homlokán megjelenik a ráncokból szőtt pókháló. – Mégis miről beszélsz? Ki végez ki kicsodát?

– Apát. Kivégzik apát.

MÁSODIK FEJEZET

Hétfő – hét nap van hátra

– Várj, lassíts már! – ripakodik rá Alice, mert az elméje még nem dolgozta fel a húga által ledobott bombát. – Mit értesz azon, hogy kivégzik? Ki fogja kivégezni?

Fiona úgy néz rá, mintha Alice-t egy ötéves óvodásnak tartaná, aki negyvenedszer teszi fel ugyanazt a kérdést.

– Úgy értem, ahogy mondom. Egy hét múlva szó szerint kivégzik – ismétli meg Fiona erősen megnyomva az utolsó szót. Vörösek a szemei, mintha alaposan kisírta volna magát.

– És kik?

– Kaptam ma reggel egy telefonhívást. Halálsoron van. Pontosan hét nap múlva beledöfnek egy injekciós tűt.

Alice hangosan kifújja a levegőt. A fejében kavarognak a gondolatok, és semmit sem ért.

– Kezdd elölről, Fi! – teszi az asztalra Alice a tenyerét. – Kitől tudod? Te felvetted vele a kapcsolatot?

Nem akarta, hogy vádlóan hangozzon a kérdés, de pontosan így történt.

– Mi? Dehogy! Évek óta nem beszéltem vele. Mariella felhívott ma reggel.

Alice összerezzen a név hallatán. Ő az a bizonyos nő, akivel akkor régen látta az apját. A nő, aki miatt az életükben megnyílt alattuk a szakadék. Az akkori trauma még ma is érezteti a hatását.

– És akkor mi van? Csak úgy, minden előzmény nélkül felhívott, hogy csevegjen a régi időkről kicsit, majd benyögte, hogy apa halálsoron van? Mi a franc folyik itt, Fiona?

Tucatnyi kérdés feszíti a fejét. Apja már megjárta a börtönt, így ez a rész nem éri meglepetésként. De a halálsoron? Oda nem kerülhetett másképp, csakis gyilkosságért. Az ég szerelmére, emberölés! Kit ölt meg, hogy halálra ítélték? A kivégzés végrehajtásáig általában évek telnek el, nem pedig napok. Mióta ül rácsok mögött? Fiona szavai megnyitották a csapot, és bár annyi kérdése lenne még, végül csak döbbenten és szótlanul ül ott tovább.

– Apa nem akarta, hogy megtudjuk – töri meg Fiona a csendet. – Mariella elmondása szerint most sem akarná. Megígértette vele, hogy nem keres meg minket, de már csak egy hét van hátra. Teljesen összetört. Megtalált Facebookon, és rám írt, hogy beszélnünk kell. Azt mondta, élet-halál kérdése. Nos, nagyon úgy tűnik, hogy nem viccelt.

– És… ennyi? – kérdezi Alice. – A tudtunkra adja, és aztán? És még ha igaz is, az ég szerelmére, Fi, megölt valakit!

– Hogy érted azt, hogy ha igaz? – csattan fel Fiona, a tekintetében látszik a meglepettség. – Ki hazudna ilyesmiről?

– Mindketten jól tudnak hazudni – vág vissza Alice. – Elég jól ment nekik, amikor anya háta mögött találkozgattak.

– Alice, az ég szerelmére, apánk hamarosan meghal!

– Hosszú ideje nem az apánk már.

A hangjában érezhető hidegség önmagát is meglepi, és látja összerezzenni a húgát.

– Tudom, hogy nem volt jó apa – kezdi Fiona, mire Alice elfojt egy gúnyos kacajt. – Én nem azt mondtam, hogy újra boldog kis család lehetnénk. De meg fog halni, Alice! Ez egy kicsit fontosabb a gyerekkori sérelmeidnél, amiken nem tudod túltenni magad, nem gondolod?

Az én sérelmeimnél. Amiken nem tudom túltenni magam. Én. Nem mi, én.

Egyértelmű a fogalmazás, Alice az, akinek problémája van.

Alice lenyeli a legalább tucatnyi gúnyos válaszát. Minden trauma forrása apa volt, nem Fiona. Vagy legalábbis apa okolható a nagy részükért. Akárhogy is, az, hogy összeveszik a húgával, egyáltalán nem megoldás.

– Anyának szóltál? – teszi fel a kérdést Alice.

– Még nem.

– De fogsz?

– Ugyanúgy joga van tudni, mint nekünk – válaszolja Fiona ugyanazzal a makacssággal, amit Alice már annyira jól ismer.

– Nem vagyok benne biztos, hogy jó ötlet, Fi – állapítja meg Alice, miközben a fejében érzi az enyhe lüktetést, a közelgő migrén előszelét.

Fiona mindössze nyolcéves volt, amikor a szüleik elváltak. Túl fiatal ahhoz, hogy a történteknek akárcsak a felére emlékezzen. Apja már Fiona születése előtt is ült; két évet kapott lopásért. Fiona arra sem emlékszik, mi történt ezután. De Alice igen. Élesen élnek benne azok az éjjelek, amikor veszekedéstől zengett a ház. Vagy azok, amikor az apja haza sem jött. Alice még mindig csodálja érte az édesanyját, hogy volt bátorsága kilépni ebből. Még úgy is, hogy tulajdonképpen csak egy élősködőt kellett kivágni a gazdatestből, semmi mást.

Sokáig tart, amíg a seb teljesen begyógyul, már ha begyógyul valaha egyáltalán.

– Ha én az ő helyében lennék, tudni akarnám – jelenti ki Fi, és Alice tisztában van vele, hogy nincs az az ellenérv, ami megállítaná Fionát. El fogja mondani anyának.

– Szóval, akkor mit is mondott a nő tulajdonképpen?

Fiona hosszú, lassú sóhajt hallat, mintha egy leeresztő gumiabroncsból távozna az utolsó levegő. Alice megvárja, amíg Fiona összeszedi a gondolatait.

– Azt mesélte, hogy 2011-ben tartóztatták le egy férfi meggyilkolásáért Floridában, de esküszik rá, hogy nem ő tette.

Alice majdnem felnevet, de időben visszafogja magát.

– Nos, ha valóban esküszik rá…

– Ne legyél már ilyen! – horkan fel Fiona.

– Milyen? – kérdi Alice. Egyszerre érez haragot és émelygést. Az apja. Egy gyilkos. Ráadásul mindennek a tetejébe éppen ezt a pillanatot választotta, hogy ismét romba döntse mindannyiuk életét.

– Ez nem vicc, Al! Egy Raiford nevű helyen tartják fogva Floridában, és jövő hétfőn kapja meg a halálos injekciót. Nagyon úgy tűnik, hogy a jogász már lemondott róla.

– Védőügyvéd – javítja ki Alice.

– Tessék?

– Jogász itt, ügyvéd odaát.

Fi felvont szemöldökkel reagál a jelen helyzetben lényegtelen információra.

– Bocs – mondja Alice, hogy megpróbálja enyhíteni a helyzet feszültségét. – Ennyi? – kérdi, és észreveszi, hogy Fiona felhúzza az orrát és fintorog Alice lekezelő hangsúlyán. – Úgy értem, tényleg csak azért hívott, hogy tájékoztasson minket a helyzetről? Vagy esetleg így akar rávenni minket, hogy lépjünk kapcsolatba vele?

– Apa nem tud róla, hogy telefonált – ismétli meg Fiona.

A két testvér némán egymásra mered, az irodában síri csend van. Fiona pont úgy fest, mint aki menten elsírja magát. Alice szinte lebénul a hírek hallatán. Ennyi év után nehéz bármilyen érzést táplálni egy olyan férfi iránt, aki arra sem vette a fáradságot, hogy egyben tartsa a családját. De ez most mégis más, elég különös érzés.

– Beszélni akar velünk – szólal meg végül Fi. – Mindkettőnkkel.

– Miről? – kérdezi fanyalogva Alice.

– Állítja, hogy apa ártatlan. Szerinte a rendőrség nem végezte jól a dolgát.

– És nekünk mégis mit kéne tennünk?

– Fogalmam sincs – veti oda Fiona. – Te most komolyan azt mondod, hogy cseppet sem érdekel, apánk él vagy hal? Szar apa volt. Ezt akarod hallani? Valóban szar apa, de ez nem jelenti azt, hogy hidegen hagyna, ha kivégeznék.

Fi egyre hangosabban beszél, és Alice tisztában van vele, hogy le kell hűtenie a testvérét, ha nem akarja, hogy a kollégák és az ügyfelek füle hallatára a családi problémáik mocskos részleteitől zengjen az épület. Alice előrehajol, és a húga kezére teszi a tenyerét.

– Igazad van – mondja végül. – Nem akarok kapcsolatban lenni vele, de a halálát sem kívánom. Én csak azt nem értem, hogy mi mit tehetnénk érte vagy a nőért.

Még most, ennyi év után sem képes rá, hogy kimondja Mariella nevét.

– Nem csak mi veszítjük el őt, Alice – mondja Fiona hangosan szipogva. – Azt csinálsz, amit akarsz, de én megint beszélni fogok vele. Szerintem neked is így kellene tenned, de tégy belátásod szerint. Mint mindig.

Alice elszámol magában ötig. Nem veszi fel a kesztyűt. Megpróbálja úgy kezelni a helyzetet, ahogy egy tizenhárom évvel idősebb nővérhez illik. Erkölcsi fölényét azzal szemlélteti, hogy nem vág vissza.

– Gondolkodhatok rajta? – kérdi végül.

– Ne húzd túl sokáig – mondja Fiona, miközben feláll. – Ha sokat tökölsz, még azon kapod magad, hogy már nem él.

HARMADIK FEJEZET

Hétfő – hét nap van hátra

Ahogy az ajtó becsapódik Fiona után, Alice lehunyja a szemét, hüvelyk- és mutatóujjával megdörzsöli az orrnyergét. Lelki szemei előtt megjelenik az apja arca, valószínűleg egy tizennégy évvel ezelőtti verzió.

A gondolat hidegzuhanyként hat rá, hirtelen kinyitja a szemét. Bekapcsolja a laptopját, és olyasmit tesz, amiről korábban megesküdött, hogy soha nem fordul elő. Megnyitja a Google keresőjét. Begépeli az apja nevét, és még pár kulcsszót.

Jim Sharp. Florida. Gyilkosság.

Fionával ellentétben Alice nevet változtatott nem sokkal azután, hogy utoljára látta őt, és felvette anyja leánykori nevét. Logan. Alice az egér felett tartja az ujját, és félve gondol bele, milyen főcímek bukkanhatnak elő. Egy pillanatig tart csak az egész, majd győz a kíváncsiság. Kattint. A szöveg azonnal visszarántja a sötét és nyomasztó múltba, melyről azt hitte, rég tovatűnt. Minden szó sokkoló. Az apja egy gyilkos. Az egészben az a szomorú, hogy annál már amúgy sem süllyedhetett volna mélyebbre, ahova Alice szemében került. A legmélyebb pontról már nincs továbbzuhanás.

NEGYEDIK FEJEZET

Hétfő – hét nap van hátra

Minden információ ott van a neten. Fehéren-feketén. A gyilkossági ügyről szóló cikket minden jelentős újság lehozta. Floridában 2019 óta nem volt kivégzés, úgyhogy a bulvárnak is akad bőven csámcsognivaló.

A monitorról apja rabosítási fotója néz vissza rá. Kicsit sem hasonlít ahhoz a férfihoz, akit egykor ismert. Eltűnt a pimasz mosoly, az életteli arckifejezés, és Alice a fotón egyszerűen csak egy végtelenül szomorú embert lát. Mint egy kivert kutya. Olyasvalaki, aki már nem akar harcolni semmiért. Seszínű, egykor szőke haja a fejére tapad, a volumen eltűnt. A ráncok nem finom vonalak, hanem mélyen szántják a bőrét. Ötvenhét éves, de az ember simán a hatvanas évei végét taposó férfinak tippelné. A halálsoron szokásos narancssárga póló lazán lóg vézna testén.

A látszat csal, emlékezteti magát Alice. Lehet, hogy úgy fest, mint akit valóban ártatlanul ítéltek el, de az apja mindig is jól értett ahhoz, hogy olyan arcát mutassa a világnak, mely a céljainak leginkább megfelel. Ted Bundyt, a sorozatgyilkost manapság bizonyára sokan húznák jobbra Tinderen, de ettől még nem lenne jó randipartner.

Alice egy Miami Herald-cikkre kattint, és olvasni kezdi.

A Manny Castillo névre hallgató férfi, akit megölt, drogdíler volt Miamiban, egy kishal csupán. Feltéve, hogy az ügyészség vádja igaz, egyetlen késszúrással vágta el a nyaki artériáját. Márpedig az esküdtszék minden egyes tagja igaznak tartotta az ügyészség állítását. Alice még fél tucat cikket fut át, és mind ugyanarról szól; a halálbüntetés nem kérdés. Az ítéletet több mint elegendő bizonyíték támasztja alá. Az ujjlenyomatát megtalálták egy poháron a tetthelyen. A kokainnyomok a Castillo lakásán talált drogszállítmányból valók. A szervezetében számos drog volt kimutatható, mely szintén alátámasztja a tettét. És mintha ennyi nem lett volna elég, Jim Sharp letartóztatásakor viselt ingén olyan kiterjedt – Castillótól származó – vérfolt volt, mint egy Jackson Pollock-festmény.

A tárgyaláson tagadta a vádat, és az ezt követő tizenegy évben végig kitartott az állítása mellett a fellebbezési eljárás során. Mondjuk, mi mást mondhat egy ember, aki a kivégzésére vár?

Alice-nek fogalma sincs, mennyi ideje bámulja a laptop képernyőjét, amikor valaki kopogtat az ajtón. Csupán jelképes tiszteletadás ez Moirától, mert válaszra sem várva besétál.

Felolvassa Alice napi teendőinek listáját, de néhány másodperc múlva elhallgat, és a fejét kissé oldalra billentve a szemébe néz.

– Minden rendben? – teszi fel óvatosan a kérdést.

Alice bólint, és reménye szerint meggyőző mosolyt villant hozzá, de Moira szemlátomást átlát a szitán.

– Mr. és Mrs. Williams bármelyik percben itt lehet. Szólhatok Nicolának vagy Sharonnak, hogy fogadja őket helyetted.

– Jól vagyok, Moira. Tényleg! – nyugtatja meg Alice, de a hangja elárulja.

– Segíthetek valamiben?

– Ha őszinte akarok lenni, azt sem tudom, hogy hol is kezdjem – válaszolja Alice, és még mindig össze van zavarodva Fiona váratlan villámlátogatásától.

Moira becsukja az ajtót és közelebb lép.

– Mondd meg nyugodtan, ha semmi közöm hozzá. Nézd, nekem is van egy nővérem, és pontosan tudom, hogy mi, kishúgok milyen idegesítőek tudunk lenni olykor. Igazából még büszke is vagyok rá. Biztos vagyok benne, hogy a nővérem néha meg van róla győződve, hogy gyerekes vagyok, és azt gondolja, hogy a köztünk lévő korkülönbség nem tizenhárom, hanem harminc év. Nem tudom, mi a gond, de azt igen, hogy el fog múlni, ne félj.

Alice egy pillanatra még habozik, és tartja magát az elhatározásához, hogy senkinek sem beszél az aznap reggeli sorsfordító hírekről, de gyökeret ver benne valami, harag vagy düh talán, amiért az apja mégis megtalálta a módját, méghozzá elég drámai módját, hogy valahogy visszakússzon az életébe. Rég elzárta, és lelakatolta az életének azt a részét, mely még hozzá kötődött. Évekig dühös volt rá, és azt a megküzdési stratégiát választotta, hogy úgy tesz, mintha nem is létezne, mert a problémával való megbirkózáshoz ennél egyszerűbb módot nem talált.

Fiona nagyon téved, ha azt hiszi, hogy ez a telefonhívás egy szimpla tájékoztatás. Ezt nem lehet elintézni annyival, hogy „csak arra gondoltam, hogy tudni akarnátok”. Függetlenül attól, amit Mariella a húgának mondott, az apjának valószínűleg igenis van köze hozzá.

Aztán itt van ez az igen komoly ügy, amit nem lehet a szőnyeg alá söpörni. A halálsor nem gyerekjáték. Ennél nem nagyon van fajsúlyosabb dolog. Az esküdtszék tizenkét emberből áll, akik oda juttatták az apját, ahol most van. Az a nem elhallgatható tény, hogy az apja embert ölt, most úgy sodorja el Alice-t, mint egy óriási hullám, és azon kapja magát, hogy elmeséli Moirának azt a keveset, amit az imént megtudott. A gyerekkori történetet nem osztja meg vele, csak annyit, amennyi a szemléltetéshez feltétlenül szükséges, hogy Moira értse, szar apa volt.

Dühbe gurul, miközben beszél, a méregtől forróság önti el az arcát. És mégis, közben valamiféle együttérzés, sőt sajnálat ébred benne a piciny börtöncellában ücsörgő ember iránt, aki a kivégzésre várva visszaszámlál. Vajon mi jár most a fejében, hogy már csak napjai vannak hátra? Vajon megbánta, amit tett? Számot vet az életével? Vajon a lányaival kapcsolatban is érez megbánást?

Moira csendben hallgatja a kifakadást, érzelmeket nem tükröző pókerarcot vág. Megvárja, amíg Alice befejezi a mondandóját, majd a tenyerébe veszi a kezét.

– Itt nincsenek jó vagy rossz válaszok – szorítja meg gyengéden Alice kezét. – Ha mégis úgy döntenél, hogy a visszapillantó tükörben még vetnél rá pár pillantást, ne bánd! Emiatt senki sem fog ítélkezni feletted.

– És?

– Az, hogy visszaengedünk-e valakit az életünkbe, nem egyszerű döntés. Minden családban vannak konfliktusok. Itt annyi a különbség, hogy hét nap múlva már nem a te kezedben lesz a döntés. Nem mondom, hogy higgy az ártatlanságában. Még beszélned sem kötelező vele. De jelen pillanatban még fennáll a lehetőség. Jövő héttől viszont nem… Csak te döntheted el, hogy ez így neked rendben van-e, vagy változtatnál – vonja meg a vállát.

– Tizennégy év – jegyzi meg Alice, de inkább csak úgy, önmagának. – Már azt sem tudom, hogy ki ő.

– Fiona sem tudja – válaszolja Moira. – Meglehet, hogy ő hozzád képest rózsaszín szemüvegen át szemléli a világot, de a gyász az egészen más. Furcsa szerzet. Én a húszas éveim elején veszítettem el a nagymamámat. Makacs, önfejű, zsémbes asszony volt. Mégis sírtam a temetésén. Nem állítom, hogy te is könnyeket hullatsz majd az övén, hisz mindenki máshogy dolgozza fel egy szülő elvesztését. Lehet, hogy Fiona azért nem édesanyádhoz, hanem hozzád fordult elsőként, mert szüksége van rád. Lehet, hogy őt jobban megviseli az egész. Talán nincs tisztában az érzéseivel, és támaszt keres a nővérénél. Útmutatást.

Lehetséges volna, hogy Alice egészen eddig csak a saját sebét nyalogatta? Túlságosan el volt foglalva azzal, hogy számba vegye apja minden bűnét, és emiatt nem vette észre Fiona látogatásának valódi okát? Elvégre egyenesen az irodába jött ahelyett, hogy Whitley Baybe ment volna az édesanyjukhoz.

– Szerinted ott kellene lennem, amikor Fiona telefonál?

– Dönts akárhogy, az lesz a helyes döntés – válaszolja Moira, majd feláll.

– Akkor már csak azt kéne tudnom, mi a fene a helyes döntés – feleli Alice, és köszönetet is mond hozzá.

Amikor újra csend telepszik az irodára, Alice azon töpreng, hogy vajon milyen érzés lehet egy börtöncellába zárva várni a közelgő halált. Tudni, hogy hét nap múlva az élet véget ér. Alice számára már rég megszűnt létezni. Vajon máshogy fog érezni iránta ezek után? Fog érezni egyáltalán? Legkésőbb egy hét múlva ez is kiderül talán.