Chris Carter

A GONOSZ NYOMÁBAN

A mű eredeti címe

Hunting Evil

Copyright © Chris Carter, 2019

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 963 452 779 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A szerző megjegyzése

Ez a könyv a Robert Hunter-sorozat tizedik része, és az első olyan kötet, amely egy korábbi folytatása. Tulajdonképpen a sorozat hatodik részében, az Egy gonosz elmében veszi kezdetét a történet. A sorozat többi könyve külön is olvasható, mert a cselekmény nem követ korábbi köteteket, A gonosz nyomában esetében azonban más a helyzet. Javaslom, hogy olvassák el az Egy gonosz elmét, mert csak így érthető meg Hunter és Lucien korábbi kapcsolata.

Minden eddigi regényemben igyekeztem valós helyszíneket használni, nemcsak Los Angeles és a környéke tekintetében, hanem minden egyéb vidéken, ahová Hunter és Garcia a munkája során eljutott. Most azonban előre elnézést kérek, mert ebben a regényben az írói szabadság jegyében néhány az Egyesült Államok területére képzelt, fiktív helyszínt is beemelek, mivel úgy véltem, ezek jobban passzolnak a történethez.

Amiatt is elnézést kérek, hogy kissé megváltoztattam egy jelenetet a könyvben. A legutóbbi regény – A holtak csarnoka – végén az olvasó némi betekintést kaphatott a következő kötet témájába. Tulajdonképpen A holtak csarnoka A gonosz nyomában első fejezetével ér véget. E könyv írása előtt újraolvastam a fejezetet, és úgy döntöttem, kicsivel hatásosabbra írom az első jelenetet, hogy még több feszültség hassa át. Most az első fejezet némileg eltér az előző könyv utolsó fejezeteitől, és még az egyik szereplő nevét is megváltoztattam. Kérem, bocsássanak meg ezért!

Ajánlom ezt a könyvet az olvasóimnak világszerte,

akiktől hosszú évek óta hihetetlen támogatást kapok.

Szívből köszönöm!

1. fejezet

Aznap reggel egy lerobbant kamion akadályozta a forgalmat az ötvennyolcas számú út egyik lehajtóján, ezért Jordan Weaver pontosan huszonnyolc perc és harmincegy másodperc alatt tette meg a tizennégy és fél kilométeres utat a házától a munkahelyéig. Ez nagyjából tizenkét perccel volt több a megszokottnál. A parkolás és az, hogy elérjen a személyzeti bejáróhoz, újabb egy perc és huszonkét másodpercig tartott. Átjutott a biztonsági ellenőrzésen, átöltözött, betette a táskáját a szekrénybe, gyorsan elugrott a mosdóba, mindezt nyolc perc negyvenkilenc másodperc alatt. A személyzeti konyhában készített egy kávét, végigment a hosszú, L alakú nyugati folyosón, hogy a helyére érjen – egy perc huszonhét másodperc, ami azt jelentette, hogy Jordan Weaver élete legborzalmasabb napján összesen negyven perc és kilenc másodperc alatt tette meg az otthonától a virginiai Lee börtön rabkórházának irányítótermébe vezető utat.

Ahogy befordult a sarkon, a tekintete megpihent a szemben lévő kocka alakú kontrollfülkén, és érezte, hogy összeszorul a torka, és a szíve hirtelen hevesebben kezd verni. A fülkét hatalmas golyóálló üveg vette körül, és valaki mindig ült az üveg mögött, most Weaver mégis úgy látta, mintha senki sem lenne ott. Ez volt az első aggasztó jel. A második, hogy a fülke ütésálló ajtaját tárva-nyitva találta, aminél szabályellenesebbet nem is tudott volna elképzelni. De amitől hideg borzongás futott végig a tarkóján, és amitől elejtette a kávéscsészét, majd sűrű imádságba fogott, hogy ez csak egy rossz álom legyen... szóval ezek az ijesztő jelek az üveg belső falán lefolyó vércsík és a szétfröccsent vérnyomok voltak.

– Ne! Ez nem lehet!

Weaver hangja egyre hangosabb lett, a léptei felgyorsultak. Az övén csüngő hatalmas kulcscsomó minden lépésnél óriási robajjal ütődött a csípőjének. Négy másodperc alatt ért az irányítóterem ajtajához, amikor a rémálom valósággá vált.

A golyóálló üveggel elzárt helyiségben Vargas és Bates őr feküdt vérbe fagyva, a fejük esetlenül fordult oldalra, láthatóvá téve a nyakukat ért sérülést: vágott seb a torok teljes szélességében, amely a nyaki vénát, a verőeret, sőt még a pajzsmirigyporcot is átmetszette.

– Bassza meg!

Az őrök mellett Frank Wilson ápoló feküdt – a huszonnégy éves ázsiai-amerikai férfi nemrég végzett az Old Dominion Egyetemen, Norfolkban. A teste kicsavarodva terült el a forgószéken. Csoda, hogy nem szakadt le a feje, olyan vadul vágták el a torkát. Vargastól és Batestől eltérően azonban Wilson szeme nyitva volt, és elképesztő rettegés tükröződött benne. Ahogyan furcsán félrebillent a feje, úgy tűnt, mintha egyenesen Weaverre nézne, mintha még a halála után is segítségért könyörögne. Mindhárom hullát levetkőztették, csak az alsóneműt hagyták rajtuk. És az őrök fegyvere is eltűnt.

– Jézus! Mi a franc történt?

Weaver zavarodottan, reszketve lépte át Vargas hulláját, hogy a kontrollpanelhez menjen, és megnyomja a riasztót. A jobb tenyerével lenyomta a gombot, mire fülsüketítő sziréna rázta fel az egész komplexumot.

A nyugati szárnyban helyet kapó rabkórházban nyolc egyszemélyes zárka volt, és a napló szerint csak egy rab töltötte itt az éjszakát, mégpedig az egyes cellában. Weaver villámgyorsan a központi konzol feletti monitorokra pillantott, közülük is az egyes cella képére.

A zárka üres volt, az ajtaja tárva-nyitva.

– Basszus, basszus!

Érezte, hogy kimegy az erő a lábából. Kilenc hosszú évet húzott le a Lee börtön rabkórházában, és ez idő alatt egyetlen rab sem szökött meg.

– Bassza meg!

Újból végigfuttatta a tekintetét az irányítótermen. Korábban sosem látott még ennyi vért, és bár egy ilyen szigorúan őrzött börtönnek megvannak a veszélyei, még egyetlen kollégát sem veszítettek el a munkavégzés során.

– Neeem!

Hirtelen elhallgatott, mert észlelt valamit, ami eddig elkerülte a figyelmét.

Az egyik félig kihúzott fiókban halvány fény villogott.

– Mi a franc?

Újra át kellett lépnie Vargas holttestén, hogy a fiókhoz jusson. A jobb cipője talpa azonban megcsúszott a véres linóleumon. Weaver keze ösztönösen előrelendült, kétségbeesetten próbált megkapaszkodni valamiben. A bal keze semmit sem talált, de a jobbal sikerült a félig nyitott fiókba csimpaszkodnia, ahonnan a villogó fény szűrődött ki. Igyekezett szilárdan fogódzkodni, de a lába megint megcsúszott, így még jobban a fogantyúra markolt, és kihúzta a fiókot.

Még a hangos szirénázás közepette is hallotta a fiókból jövő furcsa ketyegést.

Ez volt az utolsó hang, amit hallott, mielőtt a feje szétrobbant, és véres csontszilánkkal keveredő szürke masszává nem lett.

2. fejezet

Bár az FBI erőszakos bűncselekményekkel foglalkozó központjának ötlete már 1981-ben felmerült, végül csak 1984 júniusában alapították meg hivatalosan. A központ célja, hogy segítsen a hatóságoknak a szokatlan vagy sorozatban elkövetett bűncselekmények felderítésében, nemcsak az Egyesült Államok területén, hanem világszerte.

Adrian Kennedy, a központ vezetője irányította a legtöbb nyomozást, hol a központ főhadiszállásáról, amely az FBI Akadémián kapott helyet a virginiai Quanticóban, hol pedig a tágas irodájából, a Washington északnyugati részén található J. Edgar Hoover épület legfelső szintjéről. Aznap reggel azonban, amikor Kennedy mobilja megszólalt a mellényzsebében, egész véletlenül nem tartózkodott egyik irodájában sem. Nem sokkal korábban repült Los Angelesbe, miután befejeződött az FBI és a Los Angeles-i rendőrség közös nyomozása egy sorozatgyilkos ügyében.

– Holnapután lesz Larry Williams temetése – mondta Kennedy Robert Hunternek és Carlos Garciának, a Los Angeles-i rendőrség nyomozóinak. Az igazgató hangja, amelynek természetes rekedtségén csak tovább rontott a több évtizednyi dohányzás, nagyon fáradt volt. – Washingtonban temetik. Csak gondoltam, hátha tudni akarják.

– Megszervezzük, és mindenképp ott leszünk – válaszolta Hunter, szintén meglehetősen fáradt hangon. A szeme alatti táskák is azt jelezték, hogy alig aludt az utóbbi pár napban.

– Igen, mindenképpen ott leszünk – bólintott egyetértően Garcia. – Kiváló ügynök volt.

– Az egyik legjobb emberem – helyeselt Kennedy szomorúan. – És nagyszerű barátom is volt.

– Megtiszteltetés volt együtt dolgozni vele – tette hozzá Hunter.

Kennedy bambán meredt a semmibe, mintha töprengett volna valamin. Ekkor csörrent meg a mobilja. A bal mutatóujját felemelve jelezte a két nyomozónak, hogy várjanak egy pillanatig, aztán felvette a készüléket.

– Adrian Kennedy.

A hívó beleszólt a kagylóba. Pár másodperc után Kennedy arckifejezése egészen megváltozott, zavarodottság tükröződött rajta. Aztán a zavart elképedés, majd döbbenet váltotta fel.

– Hogy érti, hogy eltűnt?

E szavakra Hunter és Garcia várakozón pillantott Kennedyre.

– És mikor történt mindez? – kérdezte az igazgató, és a hangjából némi tanácstalanság volt kivehető.

– Mi történt? – kérdezte Garcia a homlokát ráncolva.

Kennedy intett nekik, hogy várjanak.

– Hogy a fenébe történhetett meg? – kérdezte Kennedy. Felvonta a vállát, és a hangjában már inkább a düh csengett. – Javítson ki, ha tévednék, de nem egy szigorúan őrzött börtönben lenne a helye?

– ...

– Akkor hogyan sétálhat ki csak úgy egy rab egy szigorúan őrzött börtönből, ki az épületből, átvágva az udvaron, ki a kapun, és közben senki sem állítja meg? Miféle amatőr biztonsági szabályokkal működnek ott maguk?

– ...

– Elnézést, hová vitték? – Kennedy dühös pillantása találkozott Hunter aggódó tekintetével.

– ...

– Na de ott is kell lennie biztonsági... – Kennedy a mondat közepén elhallgatott, majd kis szünet után megkérdezte: – Hány őrt ölt meg?

A válasz hallatán az igazgató a fejéhez kapott, és a hüvelyk- meg a mutatóujjával a halántékát kezdte masszírozni.

– Rejtett csapda az irányítóteremben? – kérdezte hitetlenkedve. – Hogy a fenébe tudott csapdát állítani az irányítóteremben? Miből készítette?

– ...

– Az isten szerelmére, hogyan jutott... – De elharapta a mondat végét, mert rájött, hogy a szökés módja pillanatnyilag mit sem számít. – Oké, azonnal adjon ki országos körözést – adta ki az utasítást. – Most azonnal, megértette? Minden rendfenntartó szerv tudjon róla, még a legkisebb hivatal is. Azt akarom, hogy mindenki őt keresse... mindenki! Közölje az igazságügyi minisztériummal, hogy a rendőrbírói szolgálat és az FBI közös hajtóvadászatot indít, megértette? Nem üldözhetik egyedül ők! – Egy pillanatra elhallgatott, és dühösen kifújta a levegőt. – És a börtönigazgató nevét is tudni akarom. Valaki megfizet az alkalmatlanságáért, arra mérget vehet... Micsoda? Van még valami? Mi a franc lehet még?

Tizenöt másodpercig hallgatott.

– Na, várjon egy pillanatra, ezt ismételje meg – szakította félbe a hívót. – Vegyen egy nagy levegőt, nyugodjon meg, és lassan ismételje meg, amit az imént mondott.

Kennedy Hunterre pillantott, és az arcára ezúttal fájdalom ült ki.

– Biztos ebben? – kérdezte. – Rendben – tette hozzá megtörten. – Erről küldjön egy képet, most azonnal, érti?

– ...

– Igen, most rögtön!

Letette a kagylót, és olyan hosszan szívta be a levegőt, amennyire csak tudta, mert nem akarta a falhoz vágni a mobilját.

– Mi történt, Adrian? – kérdezte Hunter aggódva.

Nem érkezett válasz.

– Adrian, mi a fene folyik itt? – kérdezte megint Hunter.

Kennedy a nyomozóra nézett, de a tekintete üres volt, mintha nem fogta volna fel, amit hallott. De Hunter mást is észrevett az igazgató szemében, amit nem igazán tudott még értelmezni.

– Megszökött – válaszolta végül Kennedy. – Kisétált egy szigorúan őrzött szövetségi börtönből, mintha egyetlen őr sem lett volna ott. És közben megölt három őrt és két rabkórházi ápolót.

– Ki szökött meg? – kérdezte Garcia zavartan. – A gyilkos, akit most kaptunk el? Az nem lehet – csóválta a fejét Hunter felé. – Még nem ítélték el, tehát nem lehet egy szigorúan őrzött börtönben. Bár később biztosan odakerül.

– Nem, tényleg nem róla van szó – helyeselt Kennedy.

– Akkor kiről? – forszírozta tovább Garcia.

Kennedy újra Hunterre pillantott. A tekintetében még mindig ott volt az a valami, amit Hunter az imént nem tudott értelmezni. Ezúttal azonban nyitott könyvként olvasott benne. Szánakozás volt ez, amolyan néma „sajnálom”.

Hunter érezte, hogy összeszorul a gyomra. Nem kellett tovább kérdeznie az igazgatót, már tudta, milyen nevet fog hallani.

Garciának azonban még mindig fogalma sem volt, kiről lehet szó, nem tudta kiolvasni a másik kettő némán összefonódó tekintetéből.

– Ki szökött meg? – kérdezte ismét.

– Lucien – felelte végül Kennedy.

Hunter lehunyta a szemét, és fájdalmasan szívta be a levegőt.

– Lucien? – kérdezte Garcia hol Hunterre, hol Kennedyre pillantva. – Ki az a Lucien?

Hunter kinyitotta a szemét, de nem szólalt meg. Kennedy felelt.

– Lucien Folter.

Amint hangosan kimondta a nevet, az igazgató viselkedése megváltozott, magával ragadta a harag.

Garcia még sosem látta a társa arcán ezt a kifejezést korábban, Ha nem ismerte volna Huntert, megesküdött volna rá, hogy félelem tükröződik rajta.

– Ki a franc az a Lucien Folter?

3. fejezet

Robert Hunter munkásosztálybeli szülők egyetlen gyermekeként nőtt fel Comptonban, Dél-Los Angeles szegénynegyedében. Mindössze hétéves volt, amikor az anyja elveszítette a csatát a rákkal szemben. Az apja nem nősült újra, és két állásban dolgozott, hogy egyedül is fel tudja nevelni a fiát, akinek az elméje sokkal gyorsabb tempót diktált, mint bárki másé.

Már egészen kis korában nyilvánvalóvá vált, hogy Hunter különbözik a kortársaitól. Az iskola sosem jelentett számára kihívást, éppen ellenkezőleg: annyira untatta és feszültté tette, hogy miután kevesebb mint két hónap alatt elvégezte a hatodik osztályt, átnyálazta a hetedik, nyolcadik és kilencedik osztály anyagát, csak hogy lekösse magát. Nem meglepő módon ez felkeltette az iskolaigazgató figyelmét, aki előbb konzultált Hunter apjával, majd felvette a kapcsolatot a tehetséges gyerekekkel foglalkozó Mirman iskolával, amely a Mulholland Drive-on, Los Angeles északnyugati részén állt. Megannyi tárgyi tudást ellenőrző vizsga és pszichológiai teszt után felajánlottak neki egy helyet a nyolcadik osztályban. Hunter ekkor csak tizenkét éves volt.

Tizennégy éves korára teljesítette az iskola követelményeit angolból, történelemből, biológiából, matematikából és kémiából. A négyéves középiskolai képzést két év alatt fejezte be, és tizenöt évesen dicsérettel végzett. A tanárai ajánlásával Huntert felvették a Stanford Egyetem speciális helyzetű diákoknak fenntartott helyére, amely akkoriban az Egyesült Államok legjobb intézménye volt a pszichológia szakterületén.

Hunter ugyan jóképű, de túl gebe és túl fiatal kamasz volt, emellett pedig furcsán öltözködött, ezért nem volt valami népszerű a lányok körében, ellenben könnyű céltáblát jelentett a zaklatóknak. Nem volt sportos alkat, a szabadidejét inkább a könyvtárban töltötte, ahol elképesztő sebességgel falta a könyveket a legváltozatosabb témákban. Ekkoriban tetszett meg neki a kriminalisztika világa, és érdekelni kezdte a „gonosznak” nevezett emberek gondolkodásmódja.

Az egyetemi évek során a legkisebb megerőltetés nélkül tartotta a lehető legmagasabb átlagot, de hamar elege lett a zaklatásokból, a verésekből és abból, hogy fogpiszkálónak csúfolták. Egy barátja tanácsára elkezdett konditerembe járni és harcművészetekkel foglalkozni. A fizikai fáradtság ellenére Hunter olyan lelkesedéssel edzett, akár egy profi testépítő. A kemény munka pedig egy év múlva meghozta a szemmel látható gyümölcsét: a teste dagadt az izmoktól. A fogpiszkálóból sportos fiú lett, és két év sem kellett hozzá, hogy fekete övet szerezzen karatéban. A zaklatók eltűntek az életéből, és hirtelen a lányok is egyre inkább felfigyeltek rá.

Tizenkilenc éves korára megszerezte a summa cum laude diplomáját pszichológiából, huszonhárom évesen pedig doktori fokozatot szerzett bűnözői viselkedéselemzésből és biopszichológiából. Az egyik professzorának köszönhetően a diplomamunkája kötelező olvasmány lett az FBI Akadémián Quanticóban.

Épp csak megszerezte a doktori címét, amikor Hunter élete egy pillanat alatt a feje tetejére állt.

Az apja akkoriban a Bank of America Avalon Boulevard-i kirendeltségén dolgozott biztonsági őrként, és egy félresiklott bankrablás során találat érte a mellkasán. Többórás műtéttel igyekeztek megmenteni az életét, de kómába esett. Nem lehetett mást tenni, mint várni.

És Hunter várt. Az ágy szélén üldögélve nézte, ahogy az apja napról napra távolabb került, míg végül tizenkét héttel később meghalt. Ez a tizenkét hét pedig teljesen megváltoztatta Huntert. Csak a bosszú járt a fejében, és amikor a rendőrök közölték vele, hogy még gyanúsítottjuk sincs, Hunter tudta, hogy sosem fogják elkapni az apja gyilkosát. Végtelenül tehetetlennek érezte magát, és ez haraggal töltötte el. A temetés után arra jutott, hogy nem elég, ha csak vizsgálja a bűnözők pszichéjét. Sosem lesz elég ennyi. Neki magának kell a bűnözők után mennie.

Beállt rendőrnek, és hihetetlen sebességgel lépdelt előre a ranglétrán, a Los Angeles-i rendőrségen ő lett a valaha volt legfiatalabb tiszt, aki nyomozói kinevezést kapott. A rablási és gyilkossági osztályon belül egyből a különleges gyilkossági egységhez irányították, ahol kizárólag sorozatgyilkosságokkal és bonyolult gyilkossági ügyekkel foglalkoztak, amelyek aprólékos, kiterjedt nyomozást és nagy szakértelmet igényeltek. Ha gyilkosságokról van szó, nincs még egy olyan város a világon, mint Los Angeles. Mintha ez a hely valamiért vonzotta volna a pszichopatákat, sőt egyenesen kitermelte volna a sajátjait, így nem csoda, hogy a város polgármestere és a rendőrség egy elit csapatot állított fel a gyilkossági osztályon belül. Ez lett az extrém erőszakos gyilkosságokkal foglalkozó részleg, ahol a szokatlanul szadista, brutális eseteket vizsgálták. Huntert nevezték ki az egység vezetőjének, és mint ilyen, sokkal több gyilkossági helyszínt látott, mint bárki más a rendőrségen valaha. Már semmitől sem jött zavarba, semmitől sem félt, semmi sem döbbentette meg. És éppen ezért lepődött meg annyira Garcia.

– Ki a franc az a Lucien Folter? – kérdezte ismét, és a tekintete még mindig Hunter és Kennedy között pingpongozott.

De ők nem néztek a szemébe.

– Robert! – kiáltotta végül Garcia, ahogy egy ideges szülő kiált rá a szófogadatlan gyerekére. – Ki az a Lucien Folter?

– Röviden szólva...

Bár Hunter már a társára emelte a tekintetét, a válasz mégis Kennedytől érkezett. A hangja még baljósabb volt, mint az imént.

– Lucien Folter...

Garcia az igazgató felé fordult.

– ...maga a gonosz, emberi alakban.

4. fejezet

Mire Kennedyt felhívták, hogy tájékoztassák a fogoly szökéséről, Lucien Folter már átlépte Virginia és Tennessee államok határát, és sebesen közeledett Knoxville felé. Az úti célja egy fakunyhó volt Dél-Louisiana mocsaras területén, legalábbis egy ideig ott akart meghúzódni. Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy jelen pillanatban az lenne a legrosszabb taktika, ha folytatná a menekülést. Tudta, hogy a börtönben már riadóztatták a dolgozókat, valószínűleg tájékoztatták az FBI-t, az államügyész hivatalát és a rendőrbírói szolgálatot is. A képét ugyan még nem mutatják be a reggeli hírekben – nem volt elég idejük elindítani a folyamatot –, de érkeznek majd a „rendkívüli hírek”, és délre az egész ország látni fogja a fotóját. Mielőtt folytatná az útját, meg kell változtatnia a külsejét, mégpedig drasztikus mértékben. Ehhez viszont szüksége lesz pár dologra, amit egy Knoxville méretű városban nem lesz nehéz beszerezni... Most mégsem ez az első és legfontosabb feladata. Mielőtt még Knoxville-be érne, meg kell szabadulnia a Chevrolet Coloradótól, amit elkötött.

A pick-up Manuel Vargasé, az egyik börtönőré volt. Miután mindenkit megölt a rabkórház irányítótermében, Lucien levetkőztette őket, elvette a fegyverüket, a tárcáikat és a kocsikulcsaikat. A riadó után nyilván hamar rájöttek, hogy az egyik őr autójával menekült el. Biztosra vette, hogy mostanra kiadták a körözést a Chevrolet Coloradóra, és az ország összes zsaruja ezt a kocsit keresi. Meg kell szabadulnia tőle, mégpedig most rögtön.

Különféle lehetőségeket mérlegelt magában, amikor hirtelen rámosolygott a szerencse. Nagyjából kétszáz méterrel előtte, az út jobb oldalán egy út menti pihenőhelyre lett figyelmes, ahol csak egy autó, az újabb modellek közül való fekete Audi A6-os állt.

– Helló, kicsim, megjöttem! – mondta maga elé, kiegyenesedett az ülésen, lassított, majd kikanyarodott a parkolóba. A parkoló Audihoz közeledve észrevette, hogy egy nő ül a vezetőülésen, és éppen telefonál. Az anyósülés üres volt, és hátul sem ültek gyerekek. – Tökéletes!

Négy hellyel távolabb állította le az autót, és gyorsan körbepásztázta a területet. Senkit sem látott a bokros részen, tehát nem valószínű, hogy a nőnek útitársa lett volna, akinek sürgős dolga akadt a bozótban. Elmosolyodott, majd a tekintete visszavándorolt az Audiban ülő nőre. Az ablak teljesen fel volt húzva mellette, és negyven körülinek tűnt. Lucien a figyelőhelyéről úgy látta, hogy a nő nem egy szépség: az álla túl hegyes, az orra túl kerek volt. Rövidre nyírt fekete haja volt, és vékony bőrkabátot viselt.

Lucien nem akart gyanút kelteni, ezért kiszállt a kocsiból, és úgy tett, mintha a bal oldali kerekeket vizsgálná. A következő húsz másodpercben a távolból leste a nőt, akinek a mobilja eltakarta a száját, így Lucien nem tudta leolvasni róla, miről beszélhet, de az arckifejezése, a felvont szemöldöke, a heves gesztikulálása mind arra utalt, hogy veszekszik valakivel.

Lucien megkerülte a kocsit, hogy a másik oldalon is megnézze a kerekeket, miközben lopva figyelte, nem hajt-e be egy másik jármű is a parkolóba. Nem hajtott. Visszanézett az Audira, és látta, hogy a nő már nem telefonál, hanem behunyta a szemét, a fejét a kormányra hajtotta. A telefonos veszekedés nem végződhetett túl jól.

És ez remek esélyt kínált Luciennek.

Leporolta a tenyerét, belenézett az egyik visszapillantó tükörbe, majd óvatosan megindult az Audi felé.

Éppannyira hajolt le a száznyolcvanöt centijével, hogy a nő láthassa az arcát.

– Elnézést, asszonyom!

Lucien mesterien bújt mások bőrébe. Egy pillanat alatt képes volt megváltoztatni a hangját, a kiejtését, a hangszínét, attól függően, hogy mit látott a legcélravezetőbbnek. Bársonyos, mély hangja szinte hipnotikus erővel bírt, és kifogástalanul utánozta a Tennesseeben jellemző elnyújtott beszédmódot.

A nő nem nyitotta ki a szemét, a kezét és a fejét kormányra támasztotta. Lucien észrevette a gyűrűsujján a jegygyűrű helyét. A kissé halványabb, bemélyedt bőr jelezte, hol volt a gyűrű.

A nő nem felelt.

– Asszonyom! – próbálkozott újra Lucien, és ezúttal a mutatóujjával meg is kopogtatta az ablakot.

Bármilyen halk is volt ez a koppanás, megijesztette a nőt. A válla megrándult, elakadt a lélegzete, a teste hátralendült. Rémülten fordította balra a fejét, és könnyes kék szemével bámult Lucien barna szempárjába.

– Asszonyom, minden rendben? – kérdezte Lucien, és a hangjából tükröződő aggodalomra az arckifejezése is rásegített.

– Hogyan? – kérdezte zavartan a nő, de nem húzta le az ablakot. Bosszúsnak tűnt, amiért egy idegen megzavarja.

– Nagyon sajnálom – mondta Lucien bocsánatkérőn. – Nem akarok kíváncsiskodni, csak láttam, hogy a kormányra borult, most meg azt látom, hogy sír. Csak meg akartam kérdezni, minden rendben van-e. Nincs szüksége valamire? Esetleg egy kis vízre, vagy valami másra?

A következő néhány másodpercben a nő végigmérte az autója mellett álló idegent. Kétségtelenül csinos férfi volt: magas, izmos, magasan ülő arccsonttal, telt ajkakkal, határozott, szögletes állal. A tekintete kedvesnek tűnt, tudás és tapasztalat hatotta át. A sötétbarna haja a fülére simult, a szakálla sűrű, de szépen gondozott volt.

Aztán a nő tekintete az arcról a férfi ruhájára siklott. Sötétkék, katonai egyenruhára hasonlító öltözéket viselt. A jobb vállára valamilyen emblémát varrtak, de a nő nem tudta kivenni, mi lehet az. A mellényzseb feletti címkét viszont el tudta olvasni. M. Vargas. A derekán vastag, fekete bőrszíj feszült.

– Maga zsaru?

A nő zavart, tétova tekintettel nézett rá.

Lucien meglátta benne az esélyt, hogy a nő lehúzza az ablakot. A fülére mutatott, kissé megrázta a fejét, mintha a lehúzott ablak és az út felől jövő zaj miatt nem hallaná a nő hangját.

– Bocsánat, mit mondott? – kérdezte.

A dolog működött, legalábbis részben, mert a nő félig leengedte az ablakot, és megismételte a kérdést.

Lucien félénken mosolygott rá.

– Nem, nem éppen rendőr vagyok, asszonyom. – Aztán úgy fordult, hogy a nő elolvashassa a jobb vállára varrt emblémát. – Az Egyesült Államok szövetségi börtönében vagyok őr. Egész pontosan a Lee börtönben, nemrég tettem le a műszakot. – Nem adott esélyt a nőnek, hogy kommentálja a hallottakat, ehelyett azonnal hozzátette: – Miért kérdezi? Talán rendőri segítségre van szüksége? Ezért állt meg itt a pihenőhelyen? Ha akarja, a kocsimból tudok rádiózni nekik, úgy sokkal gyorsabban ideérnek, mint ha telefonon hívná őket.

Mindehhez éppen elegendő aggódás tükröződött Lucien arcán és hangján, hogy eloszlassa a nő kételyeit.

– Nem, köszönöm, nincs szükségem rendőrökre. – Egy pillanatra elhallgatott, majd szomorúan hozzátette: – Azért álltam meg itt, mert kaptam egy... nem valami kellemes telefonhívást – mondta, és megvonta a vállát. – És hát nem tudok egyszerre vezetni, beszélni... és sírni.

Lucien halványan elmosolyodott. Értékelte, hogy a nő még egy ilyen nyilvánvalóan nehéz helyzetben is megőrizte a humorát.

– Ezt igazán sajnálattal hallom, asszonyom. Segíthetek valamiben? Nem kér egy kis vizet? Vagy egy szelet csokit? Tudja, a szénhidrát időnként segíthet. Van pár szelet a kocsiban – mutatott a hüvelykujjával a jobb válla felett a Chevrolet irányába.

A nő most teljesen leengedte az ablakot, és még egyszer végigmérte a férfit. Ebben a pillanatban Lucien tudta, hogy sikerült megzavarnia a nő védekezőösztönét, és nyert helyzetben van. Már nem fenyegető veszélyként tekint rá, és miért is tenné? Jóképű, udvarias, szépen beszél, épp most bizonyította, hogy aggasztja a nő hogyléte. A szövetségi kormánynak dolgozik börtönőrként, és felajánlotta, hogy rádión hívja a rendőröket, ha a nő ezt szeretné.

– Most a víznél valami sokkal erősebbre lenne szükségem – mondta a homlokát ráncolva.

Lucien elvigyorodott.

– Értem! De sajnos csak vízzel szolgálhatok... – Aztán az állát vakargatva hozzátette: – Vagy cigivel.

Lucien már leszokott a dohányzásról, de a kesztyűtartóban látott néhány doboz cigarettát.

– Két éve leszoktam – mondta a nő, és oldalra billentette a fejét. – De tudja, mit? Bassza meg! Csakis azért a rohadt, hűtlen semmirekellőért szoktam le. Ő meg baszhatja, igen, kérek egy cigarettát! – nézett Lucienre.

– Oké, rögtön hozom.

Lucien sarkon fordult, és visszament a Coloradóhoz. A kesztyűtartóban keresgélve hallotta, hogy becsapódik az Audi ajtaja. Elfojtotta a mosolyát. Kivette a cigarettát, és ahogy visszafordult, azt látta, hogy a nő a vezetőajtónak dőlve mered a távolba, az úton túlra. Lucien visszament hozzá, kibontotta a cigarettásdobozt, megütögette, kihúzott egy szálat, és a nő felé nyújtotta.

– Köszönöm! – mondta a nő, és a szájába tette a cigit.

Lucien is kivett egyet, majd mindkettő szálat meggyújtotta, természetesen előbb a nőét.

A nő hosszan, komoran szívott bele, lehunyta a szemét, és szinte érzékien hajtotta hátra a fejét. Az arckifejezésén látszott a megkönnyebbült élvezet, amiről annak idején nem önszántából mondott le.

– Úristen, hogy ez milyen jó! – mondta, és az ujjai közé fogott szálat bámulta.

Lucien is beleszívott a cigarettájába, de nem szólalt meg, inkább lopva végigmérte a nőt.

Százhatvanhét centiméter körüli lehetett, és kifejezetten vonzó volt. Profi manikűrös kezelhette a körmeit. A ruhája, a cipője egyedi készítésű dizájner darab volt, a jobb csuklóján egy háromezer dolláros Omega Constellation óra csillogott.

Lucien ezután az út felé pillantott. Még most sem látott egyetlen autót sem, amely lassított volna, hogy bekanyarodjon a pihenőhelyre, ugyanakkor azt is tudta, hogy nem kísértheti tovább a szerencséjét, mert legközelebb talán elhagyja őt.

– Hát igen, tényleg nem rossz – mondta, és megkerülte az Audi motorházát. – Jó párszor leszoktam már, de aztán mindig újrakezdtem. Úgyis mind meghalunk, akkor miért ne lehetne egy kis örömünk?

– Egyetértek – mondta a nő, és megint beleszívott a cigibe, majd odament Lucien mellé.

A férfi pontosan ezt akarta. Most az Audi takarásában álltak, nem látták őket az út felől.

A nő a motorháztetőnek dőlt.

– Apropó, a nevem Alicia – mondta, és kezet nyújtott. – Alicia Campbell.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem, Alicia Campbell – felelte Lucien, és kezet fogtak. – Az én nevem Lucien. Lucien Folter.

Alicia a homlokát ráncolva bámult az előtte álló férfira.

– Lucien Folter? – kérdezte értetlenül, és az ingre varrt névtábla felé biccentett. – Akkor ki az az M. Vargas?

Lucien egy pillanatra lehunyta a szemét, mintha az agyában keresgélne valami után. Amikor felnyitotta a szemhéját, mintha egy teljesen másik ember termett volna a nő előtt. Amikor megszólalt, a hangja olyan nyugodt volt, akár egy vallási tanítónak, de a tennesseei kiejtés eltűnt. Mélyen a nő szemébe nézett, és a tekintete rettegéssel töltötte el Aliciát.

– Ja, Vargas? Miatta nem kell aggódnia, többé nem lesz szüksége az egyenruhájára. Soha. – A nőre kacsintott, és közben olyan szorosan fogta meg a csuklóját, hogy Alicia képtelen volt kiszabadulni a szorításából. – Pont úgy, ahogy magának sem kell többé az autója. Soha, de soha.

5. fejezet

– Lucien Folter... maga a gonosz, emberi alakban.

Kennedy szavaira megfagyott a levegő Hunter és Garcia irodájában.

Garcia kíváncsian nézett a társára, de Hunter gondolatai mintha valahol máshol jártak volna.

– A gonosz, emberi alakban? – kérdezte Garcia Kennedyt némi gúnnyal a hangjában. – Nem akarom megsérteni, tudom, hogy az önök részlege is foglalkozik kemény fickókkal, de ez itt a rendőrség extrém erőszakos ügyekkel foglalkozó egysége. Ismétlem, extrém erőszakos. Az összes eddigi elkövetőnkre azt mondhatnánk, hogy emberi alakot öltött gonosz.

– Nem sértődöm meg – felelte Kennedy hasonló hangsúllyal. – Extrém erőszakos vagy sem, higgye el, nem volt még dolga olyan emberrel, mint Lucien Folter. Senki sem üldözött még ilyen embert... Roberten kívül.

Garcia azonnal Hunter felé fordult. Tíz éve dolgoztak együtt az extrém erőszakos részlegen.

– Mit jelentsen ez, Robert? Mikor nyomoztál ez után az illető után?

Hunter végre kijött a transzszerű állapotból, amely az utóbbi pár másodpercben a hatalmába kerítette, de ahelyett, hogy Garciának felelt volna, Kennedyhez fordult.

– Adrian, melyik börtönben volt? – kérdezte higgadtan, és a viselkedése sem változott. – Azt mondtad, megölt három őrt és két rabkórházi ápolót. Hol tartották fogva?

Kennedy habozott.

Hunter felvonta a szemöldökét.

– Virginiában, a Lee börtönben, egy szigorúan őrzött intézményben – válaszolta végül Kennedy.

– Micsoda? Egy szigorúan őrzött intézményben? – kérdezte elképedve Hunter. – Mi a francot keresett egy ilyen helyen?

Nem érkezett válasz.

– Luciennek a legszigorúbb felügyeletet kellett volna kapnia, és teljes elszigeteltségben kellett volna lennie. Hogy került csupán egy szigorúan őrzött börtönbe?

Kennedy hosszan beszívta a levegőt, a testsúlyát az egyik lábáról a másikra helyezte.

– Adrian! – Hunter továbbra is választ követelt. – Hogyan került egy egyszerű börtönbe?

Kennedy felnézett, és találkozott a tekintetük.

– Mert azt akartuk, hogy a lehető legközelebb legyen Quanticóhoz és a részlegünkhöz. A legközelebbi szövetségi szupermax börtön Coloradóban van.

Hunternek nem kellett firtatnia az okokat. Pontosan tudta, miért akarta Kennedy, hogy a fogoly minél közelebb legyen Quanticóhoz.

– Elszigeteltük – tette hozzá Kennedy. – Az elfogása pillanatától egyedül volt, még akkor is, amikor átszállították a rabkórházba. – Egy pillanatra elhallgatott, és dühösen csóválta a fejét. Aztán folytatta: – Egyszerűen nem értem, hogyan szökhetett meg. Oké, nem szupermax börtönben volt, de akkor is egy szigorúan őrzött szövetségi börtönben zártuk el. Robert, te is tudod, hogy egy ilyen helyről sem lehet csak úgy megszökni. Biztosan segítette valaki, bár az is lehet, hogy valaki elkövetett egy hatalmas hibát, a karrierje utolsó hibáját. Ki fogom deríteni, hogy pontosan miképp csinálta, és személyesen garantálom, hogy a felelős fizetni fog ezért! Lucient nem...

– Nem mindegy, hogyan csinálta? – vágott közbe Hunter az íróasztalának dőlve. – Kint van, és ez a lényeg. Megszökött... és mint szökött rab, az elfogása most már az igazságügyi minisztérium és a rendőrbírói szolgálat felelőssége. De gondolom, hogy mint szigorúan őrzött rab, Lucien nap mint nap ugyanazokkal az őrökkel találkozott, nem igaz? Egy őr ételt vitt neki, egy másik könyveket, egy harmadik átkísérte a kórházba.

– Igen. És? – kérdezte Kennedy, mert nem értette, hová akar kilyukadni Hunter.

Hunter szeme tágra nyílt, meglepte Kennedy naivitása.

– Ezúttal nem csak egy hétköznapi sorozatgyilkosról beszélünk, vagy tévednék? Lucien Folterről van szó, a földkerekség talán leginkább pszichopata gyilkosáról! Szeretnéd tudni, hogy a pszichológia melyik területéhez ért még remekül Lucien? A hipnózishoz – adta meg magának a választ Hunter.

Kennedy láthatóan fájdalmasan fújta ki a levegőt.

– Te pedig megadtad az esélyt egy ilyen embernek, hogy mindennap ugyanazokkal az őrökkel találkozzon – folytatta Hunter. – Az esélyt, hogy ugyanazokkal az emberekkel beszélgessen. Ennyi erővel a zárkája kulcsát is odaadhattad volna neki, meg egy töltött puskát!

– Csak egy hete szállították át a szigorúan őrzött börtönbe – próbált védekezni Kennedy.

Hunter úgy nézett az igazgatóra, akár egy vadidegenre.

– Adrian, demens vagy, vagy egyszerűen csak próbálod menteni az irhádat?

Kennedy állkapcsa megfeszült. Nagyon kevesen mertek volna ilyen hangot megütni vele szemben.

– Szerinted mennyi ideig tart egy szakértőnek, hogy kontroll alá vonjon valakit, aki erről mit sem sejt? Te is láttál már ilyet, igaz?

Kennedy elkapta a tekintetét. Tudta, hogy a nyomozónak igaza van.

– A telefonban valami rejtett csapdáról is beszélt – vágott közbe Garcia. – Miféle bombát helyezett el?

– Ebben nem vagyok teljesen biztos – fordult az igazgató Garciához. – A telefonban azt az információt kaptam, hogy miután Lucien megszökött a zárkájából, és megölt négy embert, valami bombát helyezett el az irányítóteremben, amely megölte a reggeli műszakra érkező őrt, majdnem fél órával Lucien távozása után. Ez az őr adta ki végül a riasztást.

– És milyen bombáról van szó? – kérdezte újra Garcia. – Mit használt?

Kennedy elbámult Hunter mellett, az ablakot nézte.

– Ha kinyitom azt az ablakot, rágyújthatok itt bent?

– Nem – vágta rá Hunter.

Kennedy türelmetlenül nyalta meg a száját.

– Úgy tűnik, Lucien egy lefűrészelt csövű, tizenkettes kaliberű puskát használt – felelt végül Garcia kérdésére. – Egy zseblámpa és egy nejlonzsinór is volt rajta, amolyan horgászdamilféle.

– Horgászdamil? – csodálkozott Garcia.

– Ne tőlem kérdezze, én csak annyit tudok, hogy a zsinórt valahogy rögzítették a fiók hátuljához, a másik végét pedig a puskához. És amikor az őr kihúzta a fiókot, a dobozok mögé rejtett puska levitte a fejét.

– Uramisten! – kiáltott fel Garcia.

– Most akkor sem ez a fontos, Adrian – vette vissza a szót Hunter. – Ezzel már nem lehet mit kezdeni, csak abban bízhatunk, hogy a minisztérium és a rendőrbírói szolgálat jól végzi a munkáját, és gyorsan elkapják. Innentől fogva ez az ő felelősségük.

– Igazad van – válaszolta Kennedy. – Lucien most már az ő felelősségük, de nem egyedül erednek a nyomába.

Hunter hallgatott.

– Személyesen fogok beszélni a legfőbb ügyésszel, régóta jóban vagyunk Nathannel. A hajtóvadászatban közösen vesz részt a minisztérium és az FBI, és ezzel párhuzamosan egy különleges egységet is felállítunk, amelynek te leszel a vezetője – mutatott Kennedy Hunterre.

– Micsoda? – emelte magasba a kezét Hunter. – Na, várj egy picit, hogy érted azt, hogy én vezetem a különleges egységet? Én nem FBI-ügynök vagyok, Adrian, hanem a Los Angeles-i rendőrség nyomozója! És bár Lucien Folterről van szó, ő nem az én felelősségem. Már nem.

Garcia a szemöldökét felvonva nézett a társára.

– Ahogy már mondtam – folytatta Hunter. – Lucien Folter egy szökött rab, a rendőrbírói szolgálat és a minisztérium feladata elfogni őt. Ha be akarod vonni ebbe az FBI-t, akkor csak tessék, a te dolgod, ha fel akarsz állítani egy különleges egységet, rendben, a szíved joga. De a Los Angeles-i rendőrségnek ehhez semmi köze.

– Azt akarod mondani, téged nem érdekel, hogy Lucien rács mögött van, vagy szabadlábon?

– Nem ezt mondtam – vágott vissza Kennedynek Hunter. – Ha rajtam múlna, akkor bezárnám egy föld alatti cellába, és eldobnám a kulcsot.

Garcia most még jobban elképedt a társa szavain.

– És valóban egy ilyen helyre kellett volna zárni, de te úgy döntöttél, hogy legyen minél közelebb Quanticóhoz, hogy kicsit tanulmányozhasd, igaz? Hogy egy kicsit turkálhass az agyában? Ezért nem hagytad eltűnni, igaz, Adrian? A viselkedésanalízissel foglalkozó részlegnek vagy személyesen neked nem volt elég az a sok jegyzete, a kutatásai, amiket találtunk.

– Tanulmányozni akarták? – szólt közbe Garcia. – És milyen feljegyzésekről, kutatásokról beszélsz, Robert? Ki ez a fickó, maga Hasfelmetsző Jack?

– Hasfelmetsző Jack egy szófogadó kis óvodás Lucien Folterhez képest – válaszolta Kennedy, majd megint Hunterhez fordult. – Igen, tanulmányozni akartam, és te mindenkinél jobban tudod ennek az okait. Példátlan tudással rendelkezik arról, hogy miképp működik egy sorozatgyilkos elméje. De most valóban nem ez számít, hanem az, hogy szabadon mászkál, és ezen sürgősen változtatnunk kell!

– Egyetértek – mondta Hunter. – És megismétlem: a felelősség a minisztériumé és a rendőrbírói szolgálaté. Én nem vagyok része a játéknak.

– Sajnos nagyon is része vagy, öregem.

– Ki mondja ezt?

Kennedy egy pillanatra zavarba jött attól, amit mondani akart.

– Maga Lucien.

Hunter némán fürkészte Kennedy arcát. Olyan volt, mint a kártyajátékos, aki alig várja a pillanatot, hogy letegye a mindent vivő lapot.

– És ez pontosan mi a fenét jelent, Adrian? – kérdezte Hunter. – Mit nem mondtál el eddig?

– Lucien cellájában találtak egy üzenetet – felelte az igazgató kiegyenesedve. – Te vagy a címzettje.