Réz Anna: Mardos

Copyright © Réz Anna, 2022

Bevezető

„Csinálj olyat, hogy másnap szégyelld,

hogy”

(30Y: Bogozd ki)

Shameover: Másnapossággal kevert szorongás amiatt, hogy vajon mit művelhettél előző este, és átható félelem a közelgő végtől.

Forrás: Collins Dictionary

Beküldte: Tommy

Bejegyzés státusa: Függőben

Megjegyzés: De jó, hogy végre van erre szavunk!

Az egyik diákomtól hallottam először a shameover kifejezést pár héttel ezelőtt. Első reakcióm a túláradó lelkesedés volt: „De jó, hogy végre van erre szavunk!” Majd rögtön elszégyelltem magam, amiért egyetemi oktatóként és kétgyerekes családanyaként ekkora izgalomba jövök egy olyan jelenségtől, amiről már csak nagyon régi és nagyon homályos emlékeket lenne szabad őriznem.

Akkor már jó fél éve eldöntöttem, hogy ez a kötet a másnaposan érzett szégyennel fog kezdődni – csak azt nem tudtam, hogy angolul már van neve. Bevallom, fogalmam sincs, mi okozza azt a semmi mással össze nem téveszthető világvége-hangulatot, amit egy kiadós elhajlás másnapján érzünk. Talán egy szép napon majd előáll egy brit tudóscsoport, hogy bejelentse: a másnapos bűntudatért egy speciális enzim felelős, amelyből az alkoholmérgezés hatására túl sokat vagy túl keveset termel a szervezetünk. Egy kicsit azért bízom benne, hogy a britek ennél bölcsebben használják fel a kutatási támogatásokat, de ki tudja?

Azóta több társaságban is szóba hoztam a shameover jelenségét, és kivétel nélkül mindenhol találtam sorstársakat. Egyikük azt mesélte, egy borzalmas szégyenhullám hatására hagyott fel az alkoholfogyasztással. Volt, aki arról számolt be, hogy nála a szégyen a duhajkodást követő nap kora estéjén szokott tetőzni. Másnál – köztük nálam is – kora reggel. Egy tized másodperccel azután, hogy az első nyilallás a fejemben eljut a tudatomig, már görcsbe is rándul a gyomrom a szorongástól. Jellemzően nem is a fizikai rosszullét, hanem a pusztító szégyen szokott idő előtt felébreszteni, és a feszült figyelem, hogy felidézzem: vajon mit követhettem el előző este? Vannak olyanok is, derült ki számomra, amikor sorstársakat kerestem, akik sosem éltek át hasonlót – közöttük többségben voltak a férfiak. De hát nem vagyunk egyformák.

Elsőre mindig kockázatos megosztani az érzelmeinket. Benne van a pakliban, hogy a másik teljes értetlenséggel fog reagálni; hogy azt érezteti, érzéseink furák, természetellenesek vagy egyenesen betegesek. Kicsit tartottam tőle, hogy ha írok a másnapos bűntudatról, csak annyit érek el, hogy az olvasó már az első oldalon patologikusan szorongó, instabil személyiségnek fog látni (aki ráadásul túl sokat iszik). Ezt csak-csak elviseltem volna. Viszont senkit nem szerettem volna olyasmivel traktálni, amihez a világon semmi köze. Még a legkínosabb hülyeségeinket, szégyenletes botlásainkat is abban a reményben meséljük el, hogy a másik számára legalább egy picit ismerős lesz az élmény, hogy benne is visszhangot ver, hogy fel tud idézni hasonló tapasztalatokat és érzéseket. Amikor megtudtam, hogy valaki megalkotta a shameover kifejezést, mások pedig örömmel használatba vették, végtelenül megkönnyebbültem: ismét megerősödött bennem a remény, hogy talán mi, akik ugyanabban a társadalomban élünk, mégsem vagyunk olyan rettentően különbözőek. Meglepően sok a közös tapasztalatunk, és ezek egy része érzelmi tapasztalás.

Ez a könyv abból a mély meggyőződésből született, hogy az érzelmek, amelyeket átélünk – legyen az bűntudat, gyász és felháborodás, szerelem és megbánás –, nem önmagukban álló, egyszeri és elszigetelt élmények. Az érzelmeinket formálja az, ahogyan a világot látjuk; az, hogy mit tekintünk értékesnek és értéktelennek, veszélyesnek vagy ártalmatlannak, igazságosnak vagy igazságtalannak. Ezekben a kérdésekben nagyon sokszor nem értünk egyet. De a hely és a kor, amelyben élünk, a társadalom, amely körülvesz, mégiscsak meghatároz néhány irányvonalat. Ha ehhez még hozzávesszük azt, hogy mindannyian emberek vagyunk, a magunk sajátosan emberi természetével, vágyaival és korlátaival, akkor a végén össze fog állni az érzelmeknek az a színes palettája, amellyel egyes élethelyzetekre reagálni fogunk. Nem csak a shameover-rel nem vagyok, nem vagyunk egyedül – biztosra vehetjük, hogy a legbizarrabb és legkényelmetlenebb érzelmi reakcióinkban is tömegek osztoznak.

Mindez kiváltképp igaz ennek a kötetnek a két központi érzelmére: a bűntudatra és a szégyenre. Mindkettő társas érzelem. Bűntudatot leginkább amiatt érzünk, ahogyan másokkal bánunk, ahogy másokhoz viszonyulunk; a szégyen pedig elválaszthatatlan attól, ahogyan mások látnak minket. Mindkét érzelem értékeléseket fejez ki azzal kapcsolatban, hogy milyen viselkedés helyes, erkölcsös, elfogadható vagy legalábbis elnézhető. Ezeket az értékeléseket javarészt a környezetünkből szívjuk magunkba: visszatükrözik azokat az előírásokat és értékeket, amelyeket a közösségünk fontosnak tart.

Következésképpen, ha viszonylag sok ember számára ismerős a shameover élménye, akkor érdemes feltennünk a kérdést: mit gondolunk a részegségről és a másnaposságról, ami miatt ezek összekapcsolódnak a szégyen érzésével? Azt, hogy berúgni gyenge, függőségre hajlamos jellemre vall? Hogy nem „nőies”, nem illendő? (Ez megmagyarázná, hogy miért ismerősebb ez az élmény a nők számára. Erre még visszatérek.) Vagy a berúgással járó kontrollvesztést tartjuk szégyenteljesnek? Azt szégyelljük, hogy részegen nyíltabban adtunk hangot buja vágyainknak és gyilkos indulatainknak? Esetleg attól tartunk, hogy részegen kicsúszott valami a szánkon, amivel elárultuk valaki másnak a bizalmát? Ezek mind-mind lehetséges magyarázatok, és mindegyik elmesél valami fontosat arról, hogyan gondolkodunk mi és a körülöttünk élők az akaraterőről és a gyengeségről, az őszinteségről és az árulásról, illetve a vágyaink és az érzelmeink kifejezésének megfelelő és nem megfelelő formáiról. A könyv, amelyet az olvasó most a kezében tart, ezek közül a történetek közül mesél el néhányat.

A bűntudat és a szégyen a legváltozatosabb módokon mardos minket. Velünk vannak gyerekkorunktól kezdve, és ugyanannyira áthatják a szakmai, mint a magánéletünket. Sokszínű érzések, számtalan árnyalattal, amit a nyelvünk nem tud visszaadni. A bűntudat időnként megbánás: bár másképpen cselekedtünk volna! Máskor valami elemi tehetetlenségérzés, amiért a világ nincs rendben, és mi nem tudjuk megjavítani. Megint máskor félelem: mi van, ha azok után, amit tettünk, már nem számíthatunk mások bizalmára és barátságára? Mi van, ha nem vagyunk elég erősek, elég jók, elég szorgalmasak, elég hűségesek? A szégyen időnként elégtelenségérzés, szorongás, hogy nem vagyunk elfogadhatók, szerethetők. Máskor – különösen, ha szexről van szó – inkább mocskosságérzés, beszennyeződés.

Ez a kötet abból a vágyból születetett, hogy jobban megértsük ezeket a keszekusza érzelmeket. Ami nem egyszerű, mert a legkevésbé sem vagyunk egyformák: az absztinensek nem küzdenek a másnapos szégyennel, a gyerektelenek az anyai bűntudattal. Az egyikünknek átható szerelmi epekedéssel telik el az élete, míg a másikunk hírből sem ismer hasonlót (ők nyugodtan ugorják át az utolsó fejezetet). Az egyikünk – mint amilyen jelen sorok írója – állandóan akaratgyengeséggel küzd; a másikunk – mint amilyen jelen sorok szerkesztője – meg épp azzal, hogy túlságosan engedelmesen veti alá magát a kötelességeinek. Az egyikünk számára a szégyen elsődleges forrása a test – ő feltehetőleg XX kromoszómákkal rendelkezik –, a másikunk számára a szégyen a társadalmi tekintélyvesztéssel függ össze, azzal, hogy mások gyengének, elégtelennek, hasznavehetetlennek látják – ő valószínűleg férfi.

Mindezt a sokszínűséget ez a karcsú kötet nem fogja tudni visszaadni. Nem pártatlan és nem tárgyilagos, de szándéka szerint elemző. Nemritkán túloz. A célom nem az volt, hogy bemutassam a bűntudat és a szégyen megélésének összes lehetséges formáját, hanem hogy minél érzékletesebben mutassam be bizonyos formáit, amelyek ugyan nem mindenkire jellemzőek, de – hasonlóan a másnapos szégyenhez – viszonylag sokunk számára ismerősek.

Az itt következő szövegek esszék. Az esszé műfaja annyira homályos, hogy felmerül a gyanú: valójában nem is műfaj, hanem átfogó mentség arra, hogy a szerző azt írhasson, ami jólesik neki. Ez jelen esetben sem áll távol a valóságtól. Az esszé műfaja lehetőséget adott rá, hogy kedvemre ugrálhassak személyes élménybeszámoló és elméleti értekezés között; hogy ne kelljen se szépirodalmat, se szaktanulmányt írnom, de mindkettőből kimazsolázhassam azt, amire éppen szükségem van. Ám attól még, hogy az esszé műfaja laza és határai homályosak, az egyes szövegeknek van belső logikájuk. Arra törekedtem, hogy ez a belső rendszer a lehető legjobban illeszkedjen a tárgyalt jelenséghez.

Az itt következő szövegek leginkább filozófiai esszék. A legtöbb szöveg így vagy úgy, de erkölcsi problémákkal foglalkozik. Az etika furcsa jószág: az egyetlen olyan tudományág, amely nem azzal foglalkozik, hogyan vannak a dolgok, hanem hogy hogyan kellene, hogy legyenek. Olyan kérdésekkel, mint hogy hogyan élhetnénk teljesebb, boldogabb életet; hogy milyen kötelességeink vannak mások felé; hogy hogyan válhatunk jobb emberré.

Az érzelmek, és azon belül is a bűntudathoz hasonló erkölcsi érzelmek vizsgálata nem idegen az etika számára. A nyugati filozófiával majdhogynem egyidős az a kérdés, hogy milyen kapcsolatban állnak az érzelmeink, szenvedélyeink a cselekedeteinkkel, azon belül is az erkölcsi cselekedeteinkkel. A filozófiatörténet klasszikusai sokszor kifejezetten gyanakvóan viszonyultak az érzelmekhez. Irracionális, vad vágyaknak tekintették, vagy ártalmas hatásoknak, amelyek téves képzeteket alakítanak ki bennünk, és így eltérítenek a jó és erkölcsös élettől. Mások ezzel szemben arra hívták fel a figyelmet, hogy vágyak és érzelmek nélkül képtelenség lenne bárminek értéket tulajdonítani, így maga az erkölcs sem jöhetne létre egy szenvedélymentes világban.

És vannak olyan, jobbára kortárs szerzők – hozzájuk állok a legközelebb –, akik az érzelmeket nem választják el a gondolkodástól vagy az érzékeléstől. Épp ellenkezőleg, úgy gondolják, az érzelmek belesimulnak abba a bonyolult rendszerbe, amelyen belül a világot megismerjük, értékeket társítunk hozzá, hogy aztán ennek alapján döntéseket hozhassunk arról, hogyan kell egy adott helyzetben cselekednünk. Az érzelmek ezen nézet alapján lehetnek észszerűek és észszerűtlenek, hasznosak vagy károsak is; de semmiképp nem tudjuk leválasztani arról, ahogyan a dolgokat megismerjük, és ahogyan róluk gondolkodunk.

Ez a filozófiai szemlélet nem csak más filozófiai nézetekkel áll vitában: viszonylag távol áll attól is, ahogyan a népszerű pszichológiai irodalom az érzelmeket vizsgálja. A második fejezet ezeket a módszertani eltéréseket igyekszik tisztázni. Ezek azonban nem éles határok: az érzelmek leírásakor a kortárs filozófusok sokszor hagyatkoznak a pszichológiai szakirodalom belátásaira, mint ahogy időnként a pszichológusokat is befolyásolják filozófiai elméletek.

Az etikának tehát központi szerep jut ebben a kötetben. De nem kizárólagos: a filozófia elvont kérdésfelvetései legfeljebb támpontot adhatnak ahhoz, hogyan közelítsük meg azt a sokszínű társadalmi valóságot, amelyben az érzelmeink megszületnek. Több fejezet is erősen támaszkodik a társadalomtudományok, azon belül is leginkább a szociológia belátásaira. A kötet által felvetett kérdések nem mindig és nem elsősorban filozófiai kérdések. De a módszer, ahogyan megpróbálom feltenni és megválaszolni, végső soron mégiscsak filozófiai.

Röviden ki kell térnem arra a viszonylag nyilvánvaló tényre, hogy ezt a könyvet egy nő írta, mivel ez hatással van arra, hogy milyen élményanyagból dolgozom, és arra is, hogy miként értelmezem ezeket az élményeket. Ezt a könyvet ugyanis egy feminista nő írta, akinek meggyőződése, hogy a férfiakkal és a nőkkel szemben mind a mai napig nagyon eltérő társadalmi és erkölcsi elvárásokat támaszt a környezetük. Ebből következően a nők és a férfiak eltérő okok miatt érezhetnek szégyent és bűntudatot. Ha odafigyelünk azokra a nagyon is genderspecifikus – azaz kimondottan a nők vagy a férfiak társadalmi szerepére jellemző – érzelmekre, mint amilyen a nőknél az anyai bűntudat, a férfiaknál pedig a felszarvazottság miatt érzett szégyen, akkor azt is észre fogjuk venni, hogy ezek az érzelmek kettős mércét tükröznek. Ugyanazt a jellemvonást vagy cselekedetet egészen másként ítéli meg a társadalom attól függően, hogy férfiról vagy nőről van-e szó.

Meg lennék lepve, ha akadna olyan olvasó, aki az összes fejezethez ugyanolyan érzelmi intenzitással tudna kapcsolódni. Ez nem is elvárás. Mégis bízom benne, hogy a szövegek azokkal az olvasókkal is párbeszédbe fognak tudni bonyolódni, akik a leírtaktól szögesen eltérő érzelmi háztartással élik az életüket.

Azt is mélyen megértem, ha bizonyos fejezeteket valaki itt és most nem szeretne elolvasni: talán épp nyakig van valami hasonlóban, és nem szeretné fokozni a szégyen és a bűntudat kínjait. Vagy épp ellenkezőleg, azért idegenkedik a témától, mert nemrég sikerült megszabadulnia ezektől az érzésektől, és most egy darabig nem is szeretne gondolni rájuk. Akármi is a helyzet, ezt minden további nélkül megteheti: a szövegek csak lazán kapcsolódnak egymáshoz, így semmi nem történik, ha az egyiket átugorja.

Valljuk be, mostanában a legtöbben nem a filozófiához fordulnak, ha közelebb szeretnének kerülni önmaguk és a világ alaposabb megértéséhez. Abban pedig maguk a filozófusok se nagyon bíznak, hogy a szakmájuk segíteni tudna ügyes-bajos emberi viszonyaink szétszálazásában. Ez a könyv mégis erre tesz kísérletet. Szégyen- és bűntudatmentes olvasást kívánok mindenkinek!

Budapest, 2022. március

Jogos a bűntudat?

„Csak viccelek, biztos te is ezt tanulod,

Valahol minden lélektan”

(Csaknekedkislány: Farmerkabát)

Az érzelmekről nehéz beszélni. Viszonyulni is nehéz hozzájuk. Tele vannak ellentmondásokkal. Az ember néha úgy érzi, foglyává válik az érzelmeinek, hogy passzív elszenvedője a benne dúló viharoknak. Máskor meg éppen azt, hogy nagyon is aktív, hogy formálja az érzelmeit, azokon keresztül pedig a világgal való kapcsolatát. Időnként az érzelmek elhomályosítják a tisztánlátását, részrehajlóvá teszik, becsapják vagy szélsőséges viselkedésre késztetik. Máskor viszont mintha épp az érzelmek árulnának el valami fontosat, valami olyasfajta tudást, amelyet eddig önmaga elől is takargatott, elhallgatott, amit nem akart tudomásul venni. Az érzelmek nemritkán állatiasnak, primitívnek tűnnek, máskor mégis felmerül a kérdés: ember maradna-e az ember, ha kiszerelnénk belőle ezt a sajátos viszonyát a világhoz?

Az érzelmekről sokféleképpen lehet beszélni, és sokféleképpen lehet róluk gondolkodni. Valahogy mindannyian gondolunk rájuk, és mindannyian foglalkozunk velük. Egyre nagyobb óraszámban űzünk különböző lelki gyakorlatokat, amelyek olyan hangzatos célokat tűznek ki maguk elé, mint amilyen az önismeret, a múltfeldolgozás, a lelki béke megtalálása és végső soron a boldogság. Cikkeket és önsegítő könyveket olvasunk, terapeutához és traumafeldolgozó csoportba járunk. És közben végeláthatatlanul beszélünk az érzelmeinkről.

Napjaink tudományos anyanyelve a pszichológia nyelve. Jól értesült, de laikus polgárként pszichológiai tudásunk és szókészletünk meglepően kiterjedt, különösen, ha ezt összevetjük azzal, mennyit tudunk más társadalomtudományos területekről, mint amilyen a közgazdaságtan vagy a szociológia. (Aki nem hiszi, járjon be egy-egy bevezető egyetemi előadásra, és a végén kérdezze meg magától: hol szerzett több új ismeretet?) Folyton-folyvást pszichologizálunk: a politikai vagy háborús konfliktusokat zakkant agyú politikusok toporzékolásaként, a technológiai változásokat narcisztikus techmilliárdosok szeretethiányaként próbáljuk leírni és megérteni. (Mérsékelt sikerrel.) Nagy előszeretettel küldjük pszichológushoz szüleinket, partnereinket és gyerekeinket – mintha a hatékony konfliktuskezelés előfeltétele az lenne, hogy előbb szépen mindenki feldolgozza-foldozza a maga lelki nyavalyáit. Ha pedig személyes életünkben a dolgok igazán rosszra fordulnak, az első reflexünk nem az, hogy azokat változtassuk meg, hanem hogy a hozzájuk való hozzáállásunkon dolgozzunk.

Az érzelmeinkről is a pszichológia nyelvén beszélünk. Ez a nyelv látszólag semleges és tudományos. Ám ha elméleti szempontból közelítünk az érzelmekhez, könnyű észrevenni, hogy ennek a beszédmódnak is megvannak a maga előfeltevései. Amikor a coachok, guruk és klinikai szakpszichológusok olyan állításokkal – és nemritkán felszólításokkal – élnek, mint „Lásd a dolgokat pozitívan!”, „Szeresd a tested!” vagy „Itt az ideje, hogy megbocsáss”, akkor kimondatlanul is feltételeznek pár dolgot arról, hogyan működnek az érzelmek, és hogy nekünk, harmóniára, szeretetre és boldogságra szomjazó emberi lényekként, mi a dolgunk velük.

Ezek az utasítások azt sugallják, hogy az érzelmek nem többek puszta érzéseknél. Lehetnek kellemesek vagy kellemetlenek, hasonlóan az éhséghez és a jóllakottsághoz, a fájdalomhoz és a gyönyörhöz. De alapvetően mégsem többek, mint érzetek, amelyekkel különböző ingerekre reagálunk. Ebből könnyen arra következtethetünk, hogy az érzelmekkel az egyetlen dolgunk az, hogy a kellemetleneket – a haragot, a féltékenységet, a csalódottságot, a gyászt – megszüntessük, míg a kellemeseket – az örömöt, a szeretetet, a hálát, a büszkeséget – szaporítsuk. Ráadásul a fenti felszólítások azt sugallják, hogy mindez a hatalmunkban áll. Azt ígérik, hogy ha nem is varázsütésre, de némi kognitív átkeretezéssel, kitartó lelki tréningekkel eljuthatunk egy olyan állapotba, amelyben a világ ugyan nem változik, mi mégis megszabadulunk nehéz érzéseinktől.

Mindez persze nem hangzik rosszul. Csak épp a modell hibás, következésképpen pedig a javasolt módszerek sem annyira egyszerűek és hatékonyak, mint amennyire hinni szeretnénk. Nem tudjuk parancsszóra megszeretni önmagunkat, sem megbocsátani olyanoknak, akik fájdalmat és maradandó sérüléseket okoztak nekünk. Ha mégis megpróbáljuk, jó eséllyel csak annyi fog történni, hogy az öngyűlölet és a megbántottság mellé beszerzünk még egy kudarcélményt is, amiért nem sikerült az érzelmeinket megfelelő hatékonysággal menedzselnünk. Pedig szó sincs kudarcról: az érzelmek természetéből következik, hogy nem fogadnak szót nekünk.

Ebben a könyvben az érzelmek kicsit más szerepet játszanak, mint a népszerű pszichológiai és önsegítő irodalomban. Eszem ágában sincs ötleteket adni az olvasónak arra, hogyan menedzselje az érzelmeit. A kiindulópontom az lesz, hogy az érzelmeinkkel minden tökéletesen rendben van: egyáltalán semmi kóros nincs abban, ha valaki úgy érzi, mindjárt belepusztul a szégyenbe vagy a reménytelen szerelembe. Ellenben azt feltételezni fogom, hogy az érzelmek elárulnak valamit a világról, azaz arról, ahogyan saját magunkról, emberi kapcsolatainkról és adott esetben magáról az erkölcsről gondolkodunk. Abból fogok kiindulni, hogy az érzelmeinkben lecsapódik egy rakás olyan társadalmi norma, elvárás, ideál, amelyek annyira természetesek számunkra, hogy jóformán észre sem vesszük. Épp ezért az érzelmeink elképesztően hasznos információforrások. Ha feltérképezzük, mitől és miért érzünk bűntudatot, vagy miért szégyelljük magunkat, azzal egyszersmind feltérképezzük korunk értékrendjét is.

Ám ehhez másfajta érzelemelméletre van szükség, mint amit lelki gyakorlataink közben hallgatólagosan elfogadunk. Az érzelmek ugyanis többek puszta érzéseknél: nem merülnek ki abban, hogy egy bizonyos inger kellemes vagy kellemetlen érzeteket hoz létre bennünk. Azt persze eszem ágában sincs tagadni, hogy részben érzések. Az érzelmek feltűnően valamilyenek, és pont a megélésüknek ez az erős valamilyensége segít bennünket tájékozódni közöttük. Nincs szükségünk mély önreflexióra ahhoz, hogy meg tudjuk különböztetni a félelmet a csodálkozástól, az irigységet a hálától – egyszerűen nagyon más az egyiket érezni, mint a másikat. Hasonlóan ahhoz, amikor megkívánunk egy túrós batyut, vagy belenyilall a görcs a vádlinkba, az érzelmeinkről úgy szerzünk tudomást, hogy… nos, úgy, hogy érezzük. Az egyes érzelmek megélésének sajátos karaktere van, amit bonyolult metaforákkal szoktunk leírni: a bűntudat mardos, a boldogságtól a föld fölött lebegünk, az irigységtől elsárgulunk, a hála pedig elönti a szívünket. Ezeket a privát érzéseket általában könnyű elhelyezni a kellemes-kellemetlen skálán. A pusztító bűntudat egész biztosan kellemetlenebb érzés, mint az enyhe csalódottság, és kellemesebb érzés szeretteink viszontlátásának öröme, mint a megkönnyebbülés, amiért nem hagytuk bekapcsolva a sütőt.

De az érzelmek – szemben az éhséggel, a fáradtsággal vagy a fájdalommal – nem puszta fizikai érzetek, érzések, hanem a világ megismerésének eszközei. Jellemzően azért érzünk félelmet, mert olyan helyzettel szembesülünk, amelyet veszélyesnek tartunk önmagunkra vagy a szeretteinkre nézve. Azért érzünk csalódottságot, mert valami nem váltotta be a hozzá fűzött reményeinket. Az érzelmek ennyiben az érzékelésre hasonlítanak: olyan külső tényeket jelenítenek meg, és olyan tényekre reagálnak, amelyek jórészt tőlünk függetlenül állnak fenn.

Van az érzelmeknek egy harmadik vetülete is. Az érzelmek ugyanis nem egyszerűen leképezik mindazt, amit a világról tudunk vagy hiszünk: értékelik is ezeket a tényeket. Attól félünk, ami veszélyes; arra haragszunk, aki rosszat tett nekünk; azt csodáljuk, ami kivételesen nagyszerű. Amikor érzelmeket ébreszt bennünk valami, akkor azt a dolgot megítéljük, értékekkel ruházzuk fel. Az adott érzelemtípust nem tudnánk azonosítani a benne rejlő értékítéletek nélkül. Ha valaki azt mondaná nekünk, hogy retteg a viccektől, vagy megveti a kiváló művészeket, akkor azt gondolnánk, hogy vagy gúnyolódik velünk, vagy egyszerűen nem ismeri a kérdéses szavak jelentését.

Vegyünk egy példát! Egy játszótéri padon ülök, és amikor egy pillanatra elszakítom tekintetemet az okostelefonomtól, azt látom, hogy egy narancssárga dzsekis kisfiú a legmagasabb mászóka tetején egyensúlyozik. Arra jutok, hogy ez az én fiam, és a frász tör rám. A félelem jól beazonosítható érzés, a maga fizikai kísérőjelenségeivel együtt: a pulzusom felgyorsul, az izmaim megfeszülnek, a testem készenléti állapotba kerül, hogy szükség esetén közbeavatkozzak. Az érzés és a testi reakció azért jött létre, mert úgy látom, érzékelem, hogy a fiam a mászóka tetején van, és azért, mert ezt a helyzetet veszélyesnek értékelem. Félelemérzetem addig tart, amíg a meggyőződésem és az ítéletem fennáll. Ha egy pillanattal később rájövök, hogy a kisfiú a mászókán egy ismeretlen gyerek a fiaméhoz hasonló narancssárga télikabátban, félelmem egy pillanat alatt szertefoszlik. Mivel a helyzet, amelyet veszélyesnek ítéltem, nem áll fenn, nincs okom ijedtségre. És ha valóban az én gyerekemről van szó? Ekkor még mindig feltehetjük a kérdést: helyesen értékelem-e a helyzetet? Vajon jogos-e attól tartanom, hogy baja lesz, ha nem avatkozok közbe? Könnyen lehet, hogy nem. Tegyük fel (a példa nem teljesen légből kapott), hogy azért kapok frászt a látványtól, mert tériszonyom van.[1] Ez esetben teljesen megfelelő lenne az a tanács, hogy „Inkább ne nézz oda! Hidd el, a gyerek teljes biztonságban van.” És észszerű válasz lenne az is, hogy „Ne aggódj, nem kisbaba már! Látszik rajta, hogy ura a helyzetnek.”

Egy valamirevaló érzelemelméletnek tehát valamilyen módon számot kell adnia arról, hogy egy érzelem egyszerre érzés, érzékelés és értékelés. Ezek mentén egy érzelem lehet kellemes vagy kellemetlen (érzés), reprezentálhatja a helyzetet tévesen vagy a valóságnak megfelelően (érzékelés), és hozhat róla helyes vagy helytelen értékítéletet (értékelés).

Mindezek közül talán az értékelés a legizgalmasabb, hiszen ennek kapcsán beszélhetünk arról, hogy egy adott érzelem jogos-e vagy helytelen, attól függően, hogy mit gondolunk az általa kifejezett értékítéletről. De milyen értelemben lehet helytelen egy érzelem? Ennek két formáját is jól ismerjük. Egyfelől megeshet, hogy érzelmeinkben elvetjük a mértéket: túl lanyhán vagy túl erőteljesen érzünk ahhoz képest, ami az adott helyzetben indokolt lenne. Ha hosszú, felháborodott monológokba bonyolódunk a magyar társadalom erkölcsi zülléséről pusztán azért, mert a buszon véletlenül ráléptek a lábunkra, akkor előbb-utóbb valaki ránk fog szólni, hogy ezt a dolgot egy kicsit túltoljuk. Szinte minden érzelemnél találhatunk példát a túlzásra. Amikor a barátnőnk halálosan beleszeret egy vadidegenbe, akivel kétszer csetelt a Tinderen, vagy amikor a haverunk vérig sértődik egy ártalmatlan tréfán, akkor úgy érezzük, valamilyen aránytalanság áll fenn.

Olyan is előfordulhat azonban, hogy az érzelemnek nem a mértéke, hanem a tartalma kifogásolható. Ha irigy vagyok a legjobb barátom szakmai sikereire, akkor nem az a probléma, hogy túlságosan vagy nem eléggé vagyok irigy. Az a gond, hogy egyáltalán irigy vagyok. Az irigységben ugyanis valamilyen módon az a – nem feltétlenül artikulált és tudatos – ítélet fejeződik ki, hogy a másik sikere nekem rossz. Azaz kevesebb leszek attól, ha neki valamiből nálam több jut. Az ilyesfajta érzelmek miatt azért érzünk bűntudatot, mert nem férnek össze azzal az önzetlen szeretettel, amit legszorosabb emberi kapcsolatainkban elvárnánk magunktól. Ha az illető tényleg a barátom, akkor ha valami jó neki, az nekem is jó (kellene hogy legyen). Nekünk kettőnknek nem a rivalizálás, hanem az egymást erősítő szövetség viszonyában kellene állnunk. Irigységem pedig arról árulkodik, hogy ténylegesen nem abban állunk.