MARTON LEVENTE

Éjszakák között

Atlantic Press Kiadó

Budapest, 2020.

Kicsinek.

Szeretlek.

Éjszakák között

©Marton Levente, 2020

Szerkesztette

Dézsi Ibolya

Tördelés, műszaki szerkesztés

Puskás Ferenc

E-könyv készítés

Cseszkó Renáta

Címlap

Dézsi Ibolya

A kiadásért felel

Az Atlantic Press Kiadó igazgatója,

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

atlantic.new@atlanticpress.hu

www.atlanticpress.hu

Köszönöm:

Dr. Keresztes Lászlónak, legrégebbi barátomnak, aki akkor is hitt bennem, amikor én már réges-rég nem hittem önmagamban.

Stelzámer Csabának, aki mindig gyógyította a lelkemet, amikor szükség volt rá. Sokszor volt szükség rá.

Minden egyezés a könyvbéli szereplőkkel,

történésekkel és a valósággal nem feltétlenül a véletlen műve.

A kisebb tévedések pedig szándékos ferdítések.

A művészet sosem szól a pénzkeresetről,

sem pedig arról, hogy az ember híres legyen.

Hanem hogy a lelkét építse.

Az emberek éppen ezért mindig is fognak regényeket

vagy legalábbis novellákat írni, mert rájönnek,

hogy így tudják kezelni saját neurózisukat.

Kurt Vonnegut

Lassú mese ez.

Terápiás mese.

Itt-ott vérfoltokkal, Grimm-kegyetlenséggel.

A történet el-elmosódik, mint ahogy az emlékezet sem egyformán fényes filmként pereg, hanem inkább fotóhalmaz, mozimontázs, ahol egyes képek kisebbek, mások nagyobbak, a vontatottabb jeleneteket gyors filmrészletek tarkítják, sok szétázott részletből építkezik a filmfolyam, benne kristálytiszta momentumokkal. Az alakok néha élesen és karakteresen lépnek elénk, néha kontúrtalanul, szétkenődő jellemvonásokkal, csöppnyi karikatúrajelleggel, egy névtelen főhős körül lazán csoportosulva. A történet egyensúlytalanul inog fikció és valóság között, hol poroszkál, hol nekilendül, ritmustalanul, akárcsak az élet.

Jól van ez így. Már csak azért is, mert másképp úgysem lehetne.

1. rész

Kolozsvár

Az a Kolozsvár, amelyikben én sétálok,

egy magyar város. Nem valami ellen magyar,

sem csakazértis, hanem magyar,

mert más nem is lehet.

Demény Péter

Alkonyodik.

Ha besötétedik, Kolozsvárra középkori feketeség borul, mert a közvilágítás 1989 decemberében dekadens, nyugati luxuscikknek számít. Sietősre fogom lépteimet, hiszen még messze van a buszmegálló, és a közbiztonság gyenge lábakon áll, ha ugyan még áll.

Éva. Csaba. Szántóföld. Egy lövés. Még egy. Még több. A barna szempárban kialvó fény.

Próbálom másra terelni a gondolataimat, sikertelenül. Nem jön a busz, ez nem csoda, inkább az csoda, ha jön, így újra kutyagolhatok hazáig, semmi vész, rablógyilkosok nem lesnek rám. Itt maga az állam a rablógyilkos, és nem tűr konkurenciát.

Nem megy, hiába igyekszem magam megcsalni, agyam valamelyik ismeretlen zugából állandóan elém tolakodnak a képek, akár egy gyűröttre olvasott ponyvában. Éva és Csaba kilépett a napjaimból, jeltelenül és gyorsan, ahogy előttük senki, utánuk viszont többen is.

Beszéljek sötét, kegyetlen időkről?

⋆⋆⋆⋆

Sötét, kegyetlen idők jártak 1989-ben, Kolozsvárt.

Ez a sötét eltakarta a Főtéri nagy templom bejárata fölött a Szent Mihály arkangyal kőszeméből szivárgó porkönnyeket, amelyeket a kor komorsága fakasztott. Egyedül csatangoltam délutánonként a város szebb napokat látott utcáin, a nemes magyar és szász palotákat megcsúfoló diktátort éltető plakátok alatt.

Egyedül mindig jó volt nekem.

Akkor még nem tudtam, hogy egyedüllétre teremtettek. A magány mindig velem van, azóta is. Nem ereszt, és nem eresztem. Nem is tudom, melyikünk fogta meg a másikat. Jól kijövünk egymással, s meglepő, de csak sokkal később tudtam meg, hogy a magánnyal beszélgetni is lehet. S így már nem is magány. Így talán téboly.

A Györgyfalvi negyedből indultam el, szerettem ott sétálni, a város első lakótelepén, amelyet valamilyen tévedés folytán hozzáértő emberek terveztek, szellős volt, színes mozaikkal borított négy-, nyolc- és tízemeletes épületekkel, egy meglepően türkizkék csónakázótóval, sok zölddel és a bokrokat selyempapírként becsomagoló csenddel. A tervezőket aztán minden valószínűség szerint gyógyszeresen lebutították, mert a később felépülő, a középkori Kolozsmonostort maga alá zsugorító Monostori lakónegyedből már minden esztétikum gondosan hiányzott. Ott, a város másik felében egymásra hajoltak a Kairó külvárosaira emlékeztető épületek – akkor tudtam ezt meg, amikor az ismerősség csodálkozásával néztem Kairó házait –, az eldugott falvakból betelepített lakók meg antiszociális életmódot folytattak, noha nem biztos, hogy az állítólag erkélyen tartott disznóval zavarták volna a szomszédot, mivel ő meg alighanem kecskét tartott a maga erkélyén. Legalábbis kezdetben, szólt a fáma. Ám a fáma szerintem sűrűn kapatos, ezért gyakran csupán az alkohol szól belőle. A disznók meg a kecskék eltűntek, ha egyáltalán voltak, én sose láttam őket, de a zsúfoltság, a szemét és a Nápolyt megszégyenítő hangoskodás sokáig megmaradt. Nápoly bája nélkül.

A vasút felé tartottam, az egykori Hóstát irányába, ahol a valaha híres veteményesek helyén a nyolcvanas évek közepén villámgyorsan felhúzott panelházak – helyi dialektusban: blokkok – rondultak, azt a benyomást keltve, hogy mindjárt kidől belőlük itt-ott egy fal. Azóta lehet, hogy ki is dőlt.

Éva egy négyemeletes blokkház második emeletén lakott, R-Go-poszterekkel és csiki-dam feliratokkal cicomázott szobában, háromszobás lakásban, az apjával. Az R-Go poszterek időnként P-Mobilra cserélődtek, aztán Neoton Famíliára, Europe-ra, majd Első Emeletre, de ez nem annyira Éva eklektikus zenei ízlését bizonyította, mint inkább hektikus pasiválasztását, mert mindig aktuális liblingjének sztárkedvencét ragasztotta ki a falára.

Éva szép volt, és nem csupán kétségtelen elfogultságom mondatja ezt velem. Egyszer, környezetidegenül Beethoven potréja is kint függött, mert éppen egy karmester-tanonccal járt, de ez gyorsan véget ért, lehet azért, mert Solti György-plakátot nem tudott szerezni.

Amikor épp nem volt pasi, olyankor mindig visszatértek az R-Go ősplakátok, a szobafalak bennszülött lakói.

Koncz Zsuzsa-plakát sose volt a szobája falán…

Koncz Zsuzsa az én kedvencem volt. Ebből levonható némi következtetés kapcsolatunk mibenlétéről. Igaz, nem is tettem semmit annak érdekében, hogy az ő szobájában is legyen Koncz Zsuzsa-poszter, de az én szobámban volt egy tartalék, amelyet épp ebből a célból hoztam, amikor apámmal legutóbb Budapesten jártam – „magyarban”, ahogy mondtuk.

Éva gyors mozdulattal nyitotta ki az ajtót, kapucsengők még nem voltak.

– Gyere be – mondta a törülköző alól, mert éppen a haját dörzsölte. Hosszú hullámos haja volt, épp mint nekem, csak az övé barna volt, az enyém meg túlzottszőke; az övé szabadon lengett, az enyémet általában csatok szorították rövidszerűre, legalábbis iskolaidőben. Negyedikes gimnazisták voltunk, azaz 12-dikesek, épp csak elkezdtük, pár nappal a szeptember 15-i hivatalos tanévnyitó után. Leengedte a törülközőt, én beléptem, becsuktam magam mögött az ajtót. Éva torzonborz volt, Tina Turner a legvadabb hajkorszakában volt ilyen. Miniszoknyát viselt – nahát, megint mint Tina Turner –, a nyakamba ugrott, ami szép teljesítmény volt tőle, hiszen én már úgy három éve elértem véglegesnek bizonyuló 195 centimet. Cuppanósan arcon csókolt, tincseink egy pillanatra összeértek. Szabadidőmben nem kellettek a hajcsatok. Orgazmusközeli élmény volt nekem.

Egyszer, pár héttel később egy házibuliban egy lány megkérdezte, hogy lány vagyok-e vagy fiú?

– Hogy lány vagyok-e? – meredtem rá érdesen, és mélyítettem amúgy is mély hangomon. Végignéztem széles vállaimon, és a felháborodástól elállt a szavam, ami nem gyakori nálam, aztán annyira dühbe jöttem, hogy másnap olyan rövid frizurát vágattam magamnak, amilyen csak két-három év múlva jött divatba. Hajban megelőztem a koromat.

A tervünket jöttem megbeszélni Évához. A tervünket, amelyről senki sem tudott, csak ő, Csaba és én, és valószínűleg sejtette az egész osztály, csodáltak is, mi meg sütkéreztünk a csodálatban, és úgy tettünk, mintha senki sem tudna semmit, legalábbis nem pontosan.

Hogy szerelmes vagyok Évába, azt tényleg a kutya se tudta, ennek ellenére folyton úgy éreztem, hogy a homlokomra van írva.

Egyszer ki akartam lépni nagy összeesküvésünkből, de Éva olyan lesújtó pillantást vetett rám, hogy rögvest visszakoztam. Pedig nem volt királynői jelenség, egy romantikus regényben is legfeljebb beházasodott báróné lehetett volna. Egyszerűen mai lány volt, annak minden bonyolultságával. Azaz most már tegnapi lány. Ha nem tegnapelőtti. De akkortájt kevesebb tegnapunk volt. És ő örökre mai maradt.

Megjött Csaba is, irigykedve néztem rá, úgy éreztem, hogy kevesebb centijéhez több arányosság társult, mint nálam, mert szívtiprásban folyamatos versenyben álltunk egymással. Átkoztam is magasra nyúlt termetemet, igyekeztem minél alacsonyabbnak látszani, 14-15 évesen fura S-alakokba hajtogattam magam, amitől persze nem tűntem kisebbnek, csak bolondabbnak. De egy-két év múlva súlyom is felgyarapodott a magasságomhoz, azóta meg eszem ágában sincs kisebbnek látszani.

Beszélgettünk. Fogtuk a poharat, felhajtottuk a házi bort, mint az egyetlen iható és kortyolgatás közben is élvezetet okozó alkoholos italt, harapdáltuk a kemencés pizzát, a kazettás magnóról szólt a Europe, Final Countdown, a gitárszóló, boldogok voltunk, lázban égtünk. A lázrózsákat egy idő után már borrózsák helyettesítették az arcunkon.

Mindent megbeszéltünk, mindenben megállapodtunk. Nem tűnt tinédzserkalandnak a dolog, tudtuk, hogy ez komoly. Értettem, hogy ők miért akarják, azt nem értettem, hogy én miért akarom.

⋆⋆⋆⋆

Védett korszakomban voltam. Még nem töltöttem be a tizennyolcat, tizenhét éves voltam tehát, persze mindenkinek tizennyolcat mondtam. Védett voltam, óvott az apám és a nevem, a nevünk, amelynek még mindig volt némi súlya, noha tudtam, hogy egy távoli unokatestvér, ő is egykori nagynemes, a város kohászatában szakképesítés nélküli munkásként tolja a targoncát, és rég elfelejtette, hogy nagyapja sokszor találkozott az én nagyapámmal, mikor mindketten a kastély – az ő idejükben még fedett és üvegezett ablakú – termeiben vendégeskedtek, a még nevesebb rokonoknál.

Sokáig, úgy 16 éves koromig alig tudatosult bennem, hogy Romániában élek. A családunk nem volt romángyűlölő. Szó sincs róla, tárgyilagos hűvösséggel és konok távolságtartással viszonyultak az országhoz, de Romániát sose emlegették, mindig csak Erdélyt mondtak. Mivel nem tartoztunk a család főágához, nem a miénk volt a főtéri palota – amúgy is régesrég eladta már valamelyik folyton eladósodott felmenőm –, sem a város melletti kastély, elszegényedett mellékág voltunk, így kis diplomáciával megúsztuk a kitelepítéseket, bár szegénységünk csak hercegi mércével mérve volt szegénység – dédapám tisztes jövedelemmel rendelkezett, az Adria Biztosító igazgatója volt, nagybirtokos, kalaplevételre inspiráló névvel meg címmel, és Trianon után is megmaradt annak. Nagyanyámnak ugyan el kellett töltenie néhány évet a téglagyárban az ötvenes évek elején, de a Főtér mellett, az Unió utca elején álló kis, egyemeletes úriház emeletén megtarthatott egy hatalmas, erkélyes termet, faburkolatokkal, velencei kristálycsillárral, csodálatos stukkókkal, és egy kisebb szobának beillő alkóvval, amit hálófülkének használt. Nagyapám korai halála után dédnagyanyámmal éltek ebben a lakásban halálukig.

Rajongtam érte, én voltam az egyetlen unokája – ő meg az én egyetlen nagyanyám, mivel anyai nagyanyám még a születésem előtt meghalt. Imádtam ténferegni a terebélyes, művészi faragású bútorok között, és soha nem untam meg végignézni az elrejtett ezüstöket, amelyeket sikerült valahogy megmenekítenie egykori szakácsnéja és mindenese, a kövér Böske asszony segítségével. Böske asszony sose volt Böske néni, ő Böske asszony volt, talán már úgy született, így szólította nagyanyám, tehát így szólította mindenki.

Böske asszony ifjabban nem volt kövér, ezért a sok alsószoknya meg pruszlik között elfért egy hiánytalan, 24 személyes ezüst evőeszköz, néhány teáskanna és tejkiöntő, sőt, két méretes ezüsttálca is. A szakácsné a szomszédban lakott; mint egykori kizsákmányoltnak a kis palota nagyterméből metszettek ki neki egy szobát, nagyanyám szomszédságában, hogy ezzel is bosszantsák a hajdani úrnőt, s nem tudták, hogy nagyobb szívességet nem is tehettek volna neki, mint hogy meghagyták őket egymás közelségében. Két özvegyasszony, az egykori szakácsné, aki később is az volt, és az egykori grófné, aki később már nem volt az. Nem tudtam elképzelni Böske asszonyt fiatalon és vékonyan, mert születésem idején is messze túl járt már a hetvenen és a százon, előbbit években, utóbbit kilókban mérve. Mióta emlékszem rá, mindig a halálra készült, és kitartóan készült rá vagy 25 éven át, mikor enyhe meglepetésére a halál el is jött érte 93 éves korában. Igaz, lábujjhegyen jött, talán még kopogott is, Böske asszony pedig örökre elcsendesült délutáni álmában, nagyanyámmal az ágya mellett, aki odaadóan ápolta egy hétig sem tartó ágyhoz kötöttsége alatt.

Politikai eszmélésem idején elcsodálkoztam, hogy nagyanyám miképp tarthatta meg azt a csodás, nagy szobát a szép kis palotában, a sok értékes holmival, ami a diktatúra összeomlása – mások szerint színeváltozása – után majdnem örökre elveszett, s csak 1990 őszén tudtam kalandos úton visszaszerezni. Akkoriban volt még bennem olyan vakmerőség, ami mára teljesen múlttá fakult.

Egyszer megkérdeztem tőle.

1988 lehetett, a mából nézve ez volt a sötét évek mélysötétje. Igaz, hogy nekem nem tűnt annak, nem foglalkoztam politikával, csak éltem védett korszakomat, szerelmes voltam, ráadásul reménytelenül, ami egy szokásos szerelemnél is jobban lefoglalja a kamaszokat. Mégis kezdtem ráeszmélni a világomon kívüli világra, s feszített a düh. Megvan ez minden tizenévesben, amikor egyszer csak szembetalálja magát akarata korlátozásával, amikor ráébred szabadságának viszonylagosságára, s noha ez a viszonylagosság ott van egy jóképű demokráciában is, a mi kis újsztálinizmusunkban sokkal dermesztőbben vágott az arcunkba a jeges nacionalizmussal, elnyomással és intézményesített magyargyűlölettel.

Nagyanyám nem felelt.

Elkomorodott, aztán egy hatalmas, intarziás, faragott tölgyfa pohárszékhez lépett. Sokszor mondta, hogy ez a bútor első díjat nyert az 1889-es párizsi világkiállításon. Fogalmam sem volt, milyen első díjat, de francia szövegű tanusítvány volt róla, ami miután kifosztottak, a bútorral együtt elveszett. Szerencsére a pohárszéket visszaverekedtem, de a papír örökre odalett.

Nagyanyám kivett a pohárszékből egy könyvet, apró zsoltároskönyv volt, fellapozta, majd kiemelt a lapok közül egy kissé fakó fotót. Közömbös arcú férfi nézett ki a képből, mintha maga sem tudná, hogy miért is ment el fényképezkedni.

– Dédnagyanyád sokszor említette Pauker Annát, akivel még a húszas években ismerkedett meg, amikor itt kezelték Kolozsváron, a híres orvosprofesszor Haţieganu klinikáján, s egy szobában feküdtek.

Pauker Anna – mindig csak így magyarosan emlegette Ana Paukert, aki amúgy Hanna Rabinsohn névvel született, moldvai zsidó családban, és remekül beszélt magyarul – 1947 és 1952 között román külügyminiszter volt. Meggyőződéses kommunista is, ezért senki sem értette, hogy alakulhatott ki valami barátságféle közte és arisztokrata dédnagyanyám között. Katalin dédnagymama igazi úrhölgy volt, bár státuszából sokat veszítve később egyszerűen csak az öregmamám lett. A közös betegség alighanem elvtársiasságot hoz létre az emberek között, s ez működhet lecsúszófélben lévő grófnék és feljövőben lévő mozgalmárnők vonatkozásában is.

– Ez a kép nem Pauker Annáé – néztem a közömbös arcot mutató férfi fekete-fehér vonásaira.

– Nem – hagyta helyben nagyanyám. – Ez azé a férfié, akit a Pauker küldött ide (mindig így mondta: „a Pauker”), miután dédanyáddal együtt elmentünk hozzá Bukarestbe könyörögni.

Nem is tudtam, hogy nagyanyám valaha is járt Bukarestben, azt pláne nem, hogy dédnagyanyám is, aki ha nagy ritkán megtette, úgy mondta ki Bukarest nevét, mintha a hétköznapi trágárságot messze meghaladó kifejezést vett volna a szájára.

– A Pauker közbenjárt, így megmaradt ez a szoba, és apádék kis háza.

A kis ház igazából nem is volt annyira kicsi, a Házsongárd mellett, fent a domboldalon, a többi villa mellett eltörpült, mégis arányos volt és elegáns. Az utcáról nem látszott, szűk és hosszú kert végében állt, lombtakarásban, így egyetlen párttitkár sem vette észre, hogy megkívánja és törvényesen kiutáljon minket belőle. Egy gyermektelen és hóbortos távoli rokon vénlány hagyta a családra még az első világháború előtt. Ma is megvan, de nem jártam benne, mióta rám gyújtották.

– Ez a férfi segített nekem itt maradni. Ő volt a Pauker helyi embere. Amikor a Pauker kegyvesztett lett, újra eljött. Dühöngtek az ötvenes évek, bizonytalanná vált minden, amit a Pauker korábban elintézett. De a férfi újra elintézett mindent, maradhattam a házban. Aztán benyújtotta a számlát. Fizettem.

Nagyanyám itt enyhén elvörösödött.

Megértettem és megdöbbentem.

1952-ben már nyolc éve özvegy volt, kilencéves apámat nevelte. Dédnagyanyám, aki még nem volt öregmama, a kis házban lakott egyedül, nehogy hirtelen elhatározásból beköltözzön oda valami káderember. Nagyanyám roppant mutatós asszony volt, még innen a negyvenen, a kétéves téglagyári munka nem hagyott nyomot rajta. Volt mivel fizetnie, ha akart. Bankszámláján igen jelentős szépség hevert, a jelek szerint nem teljesen kiaknázatlanul.

Tudtam, hogy a nagyi pragmatikus nő, még ha hibának is tartotta, hogy 1944-ben nem menekült Pestre. Nem akarta elhagyni frissen elhalt nagyapám sírját – szerette, jobban, mint a dzsentri szokta szeretni családilag kisakkozott házastársát –, na, meg rokonok se voltak már odaát, egy félkegyelműnek tartott harmadunokatestvért leszámítva. Aztán a Rákosi-rendszert látva megnyugodott, mert Romániában akkoriban jobb volt. S mikor jött 1956, végképp visszanyerte higgadtságát, hiszen fogalma sem volt, hogy miként döntött volna, ha akkor Magyarországon él: ott marad-e vagy tovább áll Nyugatra? Ezzel a marcangolást lezárta magában, varrta gyönyörű csipkéit, tartotta a német- meg a franciaórákat, és elmúltnak tekintette a jövőjét.

Elvette kezemből a képet, és visszarakta a tálalószekrény fiókjába. Ez sem volt már benne, amikor a bútor visszakerült hozzám.

Sose tudtam meg ki volt az illető, meddig tartott, ha tartott egyáltalán, magyar volt-e, román vagy szász? Nagyanyám soha nem tanult meg románul, legalábbis sosem hallottam megszólalni azon a nyelven, és ez nem volt nagyon nehéz akkoriban, amikor Kolozsvár lakosságának csaknem háromnegyede magyar volt, és a Román Kommunista Párt magyarul tartotta a taggyűlést az új kombinátban, az azóta elenyészett, Gyufagyár utcai Technofrigben. A piacon mindig voltak magyar hóstátiak, a hivatalokba pedig nem járt be, s ha muszáj volt mégis bemenni, elmondta magyarul, amit akart, ott meg tudomásul vették, hogy itt a bolond öreg magyar dáma, s kerítettek egy magyar tisztviselőt.

Persze, lehet, hogy tudott, ha kellett. 1952-ben alighanem nagyon kellett.

Soha többet nem mesélt erről a történetről. Ha szóba hoztam, elutasítóan intett, aztán zavartalanul másról kezdett beszélni. Azt se tudtam meg soha, mit csináltak ketten dédnagyanyámmal Bukarestben, mit tárgyaltak „a Paukerrel”. De a szobát megszerezték, ma is megvan. Most már újra a kis palotával együtt.

⋆⋆⋆⋆

Elég sok időmet kitöltötte a vágyakozás, mint a kamaszok folyamatosan teljes gőzzel pörgő életében. Kisebb részben a lányok, de jobbára a vágy Nyugat-Európába. Amúgy, ott is voltak lányok, nem? Tripla randi: én, mondjuk valami barnásszőke Ingeborg, meg Köln. Édeshármas lennénk.

Mára kissé elkoptatott, kicsit talán kevésbé fényes ez a Nyugat-Európa.

Akkor azonban fénye teljében ragyogott, ami képzeletünkben még erősebben csillogott, én meg igazságtalannak éreztem, hogy az 1980-as évek Romániájában kell élnem, igaz ugyan, hogy én nem is voltam bezárva az országba. Tízéves sem voltam, amikor 1982-ben elkezdtem utazgatni apámmal, hivatalos potyautasként. Mivel ismertem Nyugat-Európát, a többieknél pontosabban tudtam, mi után vágyom. Osztálytársaim számára Nyugat-Európa fogalom volt, valahol létező, de el nem érhető. Én egy kicsit már ismertem, így még jobban vágytam utána. Vágytam Amerikára, vágytam Budapestre, vágytam Bécsre, meg vágytam Évára. Az összes vágyam beteljesülhetetlennek látszott, ami nem ringat jobb kedélybe egy tinédzsert. Az sem javított a helyzeten, hogy nem tudtam, hogyan tovább. Az iskola hamarosan véget ér, s ezzel véget ér az én védett korszakom is, apám már nem segíthet korlátlanul, s én kénytelen leszek élni egy olyan országban, amelyikben nem akarok, de amelyikben hazafiságból illene, amelyikről családom nagyasszonyai nem is vettek tudomást. Ezt én nem tehettem volna meg, nem vonulhattam vissza egy bútorokkal agyonzsúfolt szobába hímezgetni, és a régi időkre emlékezni, mert még nem voltak régi időim. Nem voltak emlékeim, amelyekkel ellensúlyozhattam volna a jelent, és kihúzhattam volna a halálig.

El kellett döntenem, hogy mit akarok.

Mit akarhattam?

Történész terveztem lenni, vagy író, de azt már tudtam, hogy Kelet-Európában a múlt megjósolhatatlan.

Akartam én lenni más is előtte, ezen a szokásos fejlődési szakaszon szinte mindenki átesik, bár nálam viszonylag szűk volt a pályaválasztási repertoár: eleinte király akartam lenni – kérdezgettem is döbbent anyámat, hogy milyen egyetemet kell elvégeznie annak, aki király akar lenni? – mert tetszett az életmódjuk, míg meg nem tudtam, hogy ennek a pályának is vannak árnyoldalai, lásd merénylők, forradalmak meg a nyaktiló. Királyképző egyetem persze nincs, s ha lenne is, elég szűkös felvételi keretszámmal rendelkezne. Aztán legfőképp disszidens szerettem volna lenni, s mivel a történészi pálya továbbra is vonzott – mit tesz isten, olyasféle is lettem, egy régi-új nagybirtokos hobbitörténész –, úgy döntöttem, összekötöm a kettőt, és disszidens történész leszek, azaz előbb disszidens, aztán ott majd történésznek tanulok. Vagy írónak.

Ez az „ott” továbbra is homályos fogalom volt nekem.

Budapest bármikor lehetett volna, mert a súlyemelő szövetségben nemzetközi bírói tisztséget betöltő apámnak szabad kijárása volt az országból, és bármikor mehettem volna vele, mint „csapattag”. Ennyi csalás igazán belefért a gazemberség korába. Ámde rémülettel töltött el a súlyok látványa, és soha, semmilyen atyai noszogatás dacára nem voltam hajlandó ezt a sportot kipróbálni, sőt, másikat sem, leszámítva, hogy két-három alkalommal beálltam birkózni. Ennyi örömöt akartam szerezni apámnak, aki úgyis szégyenkezett, hogy felmentettek tornából, az egyetlen diákot az osztályból, akinek hivatásos sportoló, majd sportvezető volt az apja, s aki a legmagasabb volt az osztályból, ráadásul a legkisportoltabbnak tűnt. Asztmára hivatkoztak, amim persze nem volt, de 1987-ben két csomag olasz kávéért olyan betegséget választhattam, amilyet csak akartam. Aztán 19 éves koromtól szinte minden sportot megpróbáltam és szenvedéllyel űztem, de a súlyemelés soha nem jött számításba.

Nekem New York kellett.

Negyvenévesen visszanézve, sok mindenen túl, de a túl mindenen azért még bőven innen, hajlamos vagyok azt hinni, hogy néha a 16 évesen, ösztönből születő vágyak igazi utat mutatnak. Nem voltam még New Yorkban a nyolcvanas években, nem tudtam pontosan, hogy mi vonz, de nem is kellett ezt pontosan tudnom. Amikor 21 évesen először jártam ott, megértettem.

New York volt számomra a vadon szava.

Az ellenállhatatlan hívás, amelynek mikor miért, de ellenálltam. New York szólított 16 évesen, de nem hallgattam rá. Aztán jártam ott 21 meg 23 évesen, és szinte a fülembe ordított. Szólított 26 évesen is, de már halkabban. Amikor 36 éves voltam nem is tudom, hogy hallottam-e már. Amikor majd 46 leszek, nagyon fogok fülelni, hátha újra hallom. Ha valamit meg lehetne változtatni az életemen, ennyit változtatnék: 17 évesen kiszakadnék a nagy amerikai metropoliszba, érettségiznék, a Columbiára járnék, történész lennék és/vagy író-újságíró. Apró kis lakásról álmodoztam, ami nagyon szépen és kényelmesen van berendezve, talán az ablak egyik sarkából látszik az Empire State Building tornya is, vagy a World Trade Center puritánul szép ikerépülete.

Lett volna min bámulnom 2001 szeptemberében.

De nem változtathatok. Pedig akkor élnének azok az emberek, akiknek a halála magányba zárt.

Azon sem változtathatok, hogy a kilencvenes években sem ragadtam New Yorkban. Meg is vehettem volna azt a kis lakást, sőt egy nagyobbat is, legfeljebb valami kevésbé előkelő felhőkarcolót néztem volna az ablakából, s nem az ikertornyokat, viszont az a felhőkarcoló most is állna, most is nézhetném. De nem bíztam magamban, hogy képes leszek angolul alkotni, s nem akartam alig pár évvel korábban még veszélyeztetett anyanyelvemet önként feladni egy másikért.

New York ki nem virágzott szerelem maradt, mint az Éva-vágy. Hervadt szerelmekben jó vagyok. New York azonban még megvan, Éva már nincs. New York még szólíthat. Már nem féltem a magyar anyanyelvemet, tudom, mindegy, hogy milyen nyelven nem alkotok.

⋆⋆⋆⋆

Érdekes osztályom volt. A maga módján szinte mindenkinek érdekes osztálya van. Tizenkét évig jártam ugyanabba az alma materbe, Kolozsvár prémiumgimnáziumába, a város legimpozánsabb iskolájába, elitszármazékok és néhány fürge agyú munkásgyerek közé. Az uniformizáló államszocializmus alatt döbbenetesen változatlanok maradtak az osztálykülönbségek: a város fogyatkozó, de még jó erőben lévő magyarságának polgári ivadékai, művészcsemetéi, a protestáns és katolikus egyház prominenseinek rokonsága, fiai-borjai mind itt koptatták a padokat. Köztünk néhányan történelmi névvel, mint én is.

Kisiskolás korunkban régi padokban ültünk, amelyekben még ott mélyült a kalamáris helye, a tintatartót mindenkinek magának kellett hazulról vinnie. Ezek a padok jelentős idők jelentéktelen részecskéi voltak, mégis sokat láttak és sokra emlékeztek. A bennfentesek arról cserfeskedtek, hogy még a régi unitárius skólából hozták át őket ide 1902-ben, a délceg új épületbe. Szerettem olvasni a padokat, a bőrükön hagyott régi rovásokat, nevek, helyek, versek szerepeltek rajtuk, nem találtam egy helyesírási hibát sem, lehet, hogy ezek az irományok is beleszámítottak az osztályozásba… Egyes emléktermékeket bugylibicskával véshették a fába, reménykedve az örökkévalóságban, a korai környezettudatosak csupán alig fakuló tintával írták fel örökkön örökké imádottjuk nevét, néhány szabados szerelmi rigmus kíséretében, amelyek olvastán érzékenyebb lelkületű leányzók menten menekülőre fogták volna, de hát nem olvashatták, mert a nagy tekintélyű termekben nagy bajuszú férfiúk csakis legényeket oktattak több-kevesebb sikerrel. Helyesírásra több, békeszeretetre kevesebb eredménnyel. Fehércselédek a tantermekbe a második világháborút követő évtizedekig csak takarítani léphettek. Igaz, Kolozsváron meglepően színvonalas leánytanodákat hoztak létre. Szívesen elolvastam volna az ottani padokra vésett örökkön örökköket. Ki tudja, talán valóra vált belőlük egy-kettő.

Az iskola a színmagyar kultúra letéteményese volt, és csodálom, hogy ezt a nemes és nehéz küldetést tökéletesen végre tudta hajtani, őrizte Reményik Sándor lángját, őrizte az erdélyi magyar művelődés pulzálását. Még akkor is, amikor a diktatúra utolsó évében román osztályokat kényszerítettek falai közé, mely osztályok 1990-ben azonnal visszaváltoztak magyarrá, hiszen eleve szinte minden diák magyar volt bennük, az oktatókkal együtt, a néhány komisszárnak odaküldött román tanár nyomtalanul eltűnt az épületből.

A mi osztályunk végig magyar maradt, mi nem kerültünk a kényszerromán-osztályok sorába, nagy szerencsémre, mert az volt a saját kis zendülésem, hogy a román nyelvtől távol tartom magam. Mint a varrogató, kötögetős nagyanyám, grófi bútorainak mahagóni szagú árnyékában.

Az osztályunkban nem képződött le a társadalom: nem voltak benne cigányok, az egész iskolában nem láttam soha egyet sem, igaz, Kolozsvárt – a monostori nagy betelepítések előtt – nem is nagyon éltek cigányok. Nem voltak zsidók, mert Kolozsváron már zsidók sem éltek az 1980-as években. Vagy nem élték túl a magyarok – bizony, a magyarok – által levezényelt marhavagon-kalandot Auschwitzba, vagy elmenekültek a visszajövő románok, meg Auschwitz és a halál emléke elől Palesztinába. Később meg Ceaușescu eleven rémsége elől emigráltak Izraelbe.

Nem voltak az osztályunkban szászok – csak távoli leszármazottjaik –, mert szászok sem maradtak már Kolozsváron, annak dacára, hogy az 1970-es évek végén én még szászokkal jártam német nyelvű óvodába. Ők Ceaușescu elől Nyugat-Németországba menekültek. A menekülés napi rutin volt az országban, a kivándorlás szokványos téma volt az osztályban. Mégis aránylag változatlan társasággal töltöttem együtt a tizenkét évet.

Nem voltak se nagyon szegények, és nem voltak különösebben gazdagok sem az osztályban. Így utólag azt érzem, mintha kiegyensúlyozott polgári jólétben éltünk volna, és pontosan azzal foglalkoztunk, amivel mindenki a boldogabb országokban: a legfrissebb zenéket hallgattuk, a becsempészett videókon – rémesen monoton és kiábrándítóan egykedvű hangalámondással – néztük a legújabb amerikai kasszasikereket, ronggyá olvastuk a feketeimportban kezünkbe kerülő magyar tinimagazinokat. És Rejtő Jenőt minden mennyiségben. Az ő humora hatásos fájdalomcsillapító volt. Ki tudatosan, ki túlélési ösztönből, de minden erőnkkel próbáltunk úgy élni, mintha nem Romániában lennénk, Európa utolsó, iszonyúan anakronisztikus és iszonyúan veszélyes sztálinizmusában.

Engem titokzatosnak tartottak. Kicsit különc voltam, de sosem annyira, hogy az osztály kivessen magából. Különben is a mi osztályunk soha senkit nem vetett ki magából, legfeljebb volt egy belső mag, és körülötte keringett egy külső gyűrű. Egyedül Emese fütyült az egészre, bejött reggel, nem szólt szinte egy szót sem, szünetben belemélyedt a könyvébe, mindig volt nála egy könyv, néha kettő is, majd tanítás után hazament, s a legkevésbé sem érdekelte, mit gondolunk róla. Nemigen sportoltam, sohasem fociztam, rengeteget olvastam, mégsem voltam nyeszlett könyvkukac, James Bond juniorként jártam-keltem, s úgy voltam playboy, hogy még nem is ismertem a kifejezést. Ritkán jelentem meg házibulikon, amikor viszont ott voltam, központtá váltam. A fiúkat asztal alá ittam, a lányoknak begyűjtöttem a bugyiját. Még ritkábban jártam kirándulásokra, de ha elmentem, akkor az volt a legvidámabb barakk, ahol én laktam. Mintha megterveztem volna, hogy megfelelően adagoljam magam, holott semmi tudatosság nem volt benne, egyszerűen csak gyakran nem volt kedvem kimozdulni otthonról, inkább belesüllyedtem kedvenc nagy füles fotelembe egy regénnyel. Mivel soha senkinek nem meséltem el, hogyan vesztettem el a szüzességemet, csupán sokat sejtetően mosolyogtam, ez is az engem övező titokzatosságot mélyítette, hiszen csak azok titkolóztak az első szexről, akiknek meg sem volt még. Azt viszont sok lány tanúsíthatta, hogy én már nem vagyok szűz.

⋆⋆⋆⋆

Sose értettem a filmeken látható osztályokat, ahol frakcióznak, kiközösítenek, a szelídek meg minduntalan be akarnak kerülni az undokok klikkjébe, mert az az istenkirályság. Mint például a Nulladik órában. Nálunk gyűlölködések és verekedések sem voltak, pedig nem apácaképzőbe jártunk, és senki nem készült szent életre. Később egyikünk szent életre adta fejét, épp ő, akiről a legkevésbé hittük volna, csöppet sem folttalan előélete nyomán. Ha Saulusból lehetett Paulus, belőle miért is ne?

Diákként egyszer verekedtem. Békés kölyök voltam, konfliktuskerülő, de ha beizzítottak, nagyon dühbe tudtam gurulni. Azóta vannak emberek, akik halálukig viselni fogják a dühöm nyomait. A gimnáziumban csak bemelegítettem. Nőügy volt, persze.

Egy gimnázium szerelmi élete szövevényes, és pillanatnyi szünet nélkül örvénylik. Az örök szerelmek hol lassabban, hol gyorsabban enyésznek el, szerelmi háromszögek, négyszögek, sokszögek alakulnak, a dinasztikus idők koalíciós politikájának bonyolultsága messze elmarad ettől. Közben nagyon fontosnak képzeltük magunkat, épp történt velünk az élet csodája, zajlott a szerelem, a szexről nem is beszélve, és nem értettük, hogy a C-kategóriás amerikai tinédzservígjátékokban miért kínlódik annyit mindig néhány srác, hogy elveszítse a szüzességét, noha nem is voltak rútak. Nálunk az volt kihívás, hogy megőrizzük, mert a lányok nyomulósak voltak, és a kétségtelenül létező szocialista emancipáció sajátos értelmezése szerint megszerezték maguknak, amit akartak. Nagy ellenállást nem kellett legyűrniük. A filmekben folyton akartak szeretkezni, mi folyton szeretkeztünk is, holott még nagy autónk sem volt, jó szolgálatot nyújtó hátsó üléssel. Amúgy kis autónk sem volt.

Gábor azt hitte, hogy van valami köztem és Ágnes között, de nem volt köztünk semmi. Semmi komoly. Alkalomadtán még ruha sem. Akkor még nem tudtam, hogy Gábor tulajdonjogot formált Ágnesre. A formás, fotómodell-arcú Ágnes se tudta. Gábor vékony, inas fiú volt, a kevesek egyike a suliban, aki nem polgárcsaládból származott, de apja jómódú asztalos volt, fusimunkákból egészen jól megélt, nekik volt először színes televíziójuk az osztályban, majd’ megevett minket az irigység, tiszta röhej, de a színes tévé a gazdagság látványos jelének számított. Gábor nem igazán kedvelt engem, ami meglepő volt, mert engem általában kedvelt mindenki. Szeretjük ezt hinni magunkról – vagy azt, hogy senki sem kedvel. Gábornak voltak kisebbrendűségi komplexusai, én meg nem tehettem arról, hogy ki vagyok, hogy jó csajok járnak velem, hogy jól nézek ki, és jó a dumám. Különösebben nem foglalkoztattak Gábor irántam táplált érzelmei, senkit sem kedvelt igazából, kivéve Szilárd nevű barátját, meg a fölöttünk levő évfolyamba járó kajlafülű másik haverját, akinek a nevét már nem tudom. Együtt osontak ki a mosdóba cigizni, mert a cigi legalább akkora menőség volt, mint a nőzés, vagy mostanában az öncélú szívatás.

Egyik nap Ágnessel órák után még kicsit elmatattunk az osztályban, megkésve indultunk a kapu felé, novemberi őszvége volt, korán alkonyodó, mi meg aznap csak délután három után végeztünk. Mire kiértünk az utcára, már erősen hanyatlott a napfény. Igaz, hosszú volt az út az utcáig, lefelé az első emeletről, tekervényes, árnyas folyosókon, felmérhetetlenül sok sötét zuggal, amelyek mind marasztaltak. Az iskola az egyik kolozsvári főutcára nézett, mögötte keskeny sikátor húzódott, földszintes házakkal, amelyek a gimnázium hatalmas tömbjével szemben még kisebbnek tűntek. A sarkon befordulva, az üres sikátorban megláttuk a tengelyhatalmakat. Ránk vártak.

Ezt akkor még nem tudtam, mert nem szoktak ránk várni. Mikor odaértünk hozzájuk, biccentettünk, és mentünk volna tovább, mire elénk álltak. Egészen pontosan elém. Ágnest a kajla fülű arrébb húzta, aztán Szilárddal együtt szorosan közrefogtak, miközben Gábor elém cövekelt.

Mindez egy pillanat alatt történt. Valami ócska, videóra gyártott akciófilm nyomán koreografálhatták a jelenetet, de elég hatásosra sikerült. Főleg, hogy váratlanul ért.

Némán néztem rájuk. Valószínűleg kérdőn is, de ezt nemigen érzékelték.

– Most nincs nagy pofád, ugye? – ez volt az első mondat, ami elhangzott, mióta így egymásra torlódtunk, másodpercekkel azelőtt. Gábor volt, aki megszólalt.

Valami furcsa forróság kezdte elönteni az agyamat, tudtam, hogy itt verést terveznek, de hogy verekedéssé változtatom, az biztos, még ha alaposan helyben is hagynak. Felületesen nézve talán annak látszom, mégsem vagyok az a típus, aki hagyja magát verni. Ezt én is ekkor tudtam meg, balszerencséjükre ők is. Belegondolva, 10 éves koromban volt egy esetem, amiből azért sejthettem volna. Majd elsztorizom egyszer azt is.

– Úgy látom, ahhoz, hogy neked is nagy pofád legyen, kell két segítő is. Majd ők megtámogatnak, hogy elbírd – mondtam élesen. Nehéz elmésen rögtönözni, különösen szorult helyzetben.

Ágnes közbeszólt, hogy egyáltalán mit akarnak.

– Megmondtam neked, hogy hagyd a csajt – morogta Gábor, s ez egyben válasz volt Ágnesnek is.

A helyzet ingadozott a komoly és a komikus között, inkább utóbbihoz közelebb, már-már mulattatott is. Különösen az, hogy Gábor nem mondott nekem korábban semmit, néha fél évig sem szóltunk egymáshoz, és ez teljesen normálisnak számított. Ha odajön, és terelni próbálja szerelmi szálaimat, azon tényleg meglepődtem volna, olyannyira, hogy talán még az Ágnessel folytatott kis játékokat is abbahagyom, elvégre nekem egy másik név járt a fejemben.

De Gábor sosem szólt. Azt hiszem, dúlt-fúlt, és teljesen beképzelte magának, hogy elcsábítottam tőle valakit, aki soha nem járt vele. Diákügyek, világügyek.

– Semmit nem mondtál nekem. Legfeljebb magadban ismételgetted, de a két spanod híján elmondani se merted – igyekeztem gúnyos lenni. Vesztes helyzetben nem érdemes vesztesként viselkedni. Minek nekik még egy elégtétel?

Beszélgetésünk ezzel véget ért. Gábor sose volt a szavak embere, én igen, de a kidumálás láthatólag nem működött, balhét akartak, ilyenkor jobb túlesni rajta, és nem fecsérelni az energiát beszólások keresgélésére. A másik kettő egy szót sem szólt, ha nem nyomódik válluk a vállamhoz, észrevétlenek maradnak. Ágnes valamit sopánkodott, hogy tanárért rohan, nahát, minek is ment volna, egy sem tartózkodott már bent az iskolában.

A kajla megragadta a bal karomat, Szilárd a másikat, Gábor elém állt, és gyomron rúgott. Gyenge rúgás volt, nem szánt elég időt a gyakorlásra. Azért fájt szépen. Megbizonyosodtam benne, hogy akciófilmből másolta a jelenetet, próbálkozásából a videón foszlottra nézett Amerikai nindzsa köszönt vissza.

Ekkor kezdődött az, amiről később azt szokták állítani, hogy nem emlékszem semmire, tisztelt bíróság. Bevadultam. A folyton könyvekbe temetkező, a tornából aprócska mutyi árán felmentett – amúgy jó fizikumú –, vidám és ártalmatlannak tűnő srác átalakult. Nem tudtam verekedni, s bár azóta ellestem pár fogást, nem a technikán múlott a dolog. A trió sem volt nálam menőbb utcai harcokban. A jelenetet is csak a közrefogásig és az első rúgásig gyakorolták be, ami komoly rendezői hibának bizonyult. A forgatókönyvek szerint a bántalmazott itt többnyire megtörik, snitt, jön a következő jelenet. Én viszont eltértem a forgatókönyvtől, s a szkriptet átírva, elkezdtem öklözni.

Két könyökömmel teljes erőből bordán vágtam két testőrömet, akik összegörnyedtek a fájdalomtól. Kívülről szemlélve, valószínűleg nevetséges hadonászást láttam volna, ám elhatároztam, hogy akármennyire is elpáholnak, rajtuk is marad pár nyom, mert nem adom könnyen. Sose értettem azokat, akik egy verés előtt nyüszítve összegömbölyödnek. Így is, úgy is elvernek alaposan, legalább tartsunk meg valamit a méltóságunkból, s adjunk vissza valamennyit abból, amit kapunk. Ha épp nem egy harcművésszel állunk szemben, úgyse tudja majd elhárítani az összes ütésünket. Ha mégis egy harcművész akar elverni, akkor azonnal rohanjunk el olyan gyorsan és méltóságteljesen, ahogyan csak tudunk.

A könyökömtől a két testőr kiesett a küzdelemből, levegő után kapkodtak, hátrább léptek, s látszott rajtuk, hogy Gáborra hagyják a párviadalt, elvégre arról nem volt szó, hogy kárt is szenvedhetnek.

Gáborra vetettem magam.

Vakon akkorát ütöttem az arcába, hogy az iszonyú fájdalmat okozott – nekem. A jobb kezem csuklóig elzsibbadt, de megérte. Gábor hátratántorodott, aztán lassan térdre ereszkedett, mintha valaki finoman, de határozottan lenyomná a vállát.

Ágnes sikoltott valamit, a lányok ilyenkor mindig sikoltanak, mi mást tehetnének. És jól is áll nekik, egy kibomlott hajú, sikoltozó szépség igazi műremek, ecsetre való, a helyszínen meg lelkesítő. Ilyenkor hímnek kell lenni, lehetőleg alfahímnek.

Ágnes azt sikoltotta, hogy álljak le. Nem álltam le.

Gáborhoz léptem, és nem törődve vesztes pozíciójával, nagyot csaptam csuklómmal a tarkójára. Előre zuhant. Most már vállig nem éreztem a jobbomat.

A balomban még ott volt a hátitáska. Megmarkoltam, és elindultam Szilárd felé, aki bizonytalan lépést tett felénk, hogy segítő vagy támadó szándékkal, azt nem tudtam meg, mert a táska már repült is az arcába. Félrerántotta a fejét, elkerülte a táskát, ellenben találkozott a bal öklömmel. Azonnal vérezni kezdett az orra, felordított, és otthagyott. Nem futott, ezzel tartozom az igazságnak, de hangsúlyosan gyors távolodásba kezdett, és közben azt hajtogatta, hogy őrült vagyok.

Ágnes egy ideje döbbent volt és néma.

Visszafordultam Gábor felé. A kajla fülű már eltűnt az utca másik végén, Gábor meg az iskola gyér vakolatú falához mászott, s nekitámaszkodott. Mindkét kezét az arcára szorította, amely vörhenyesen maszatos lett a vérétől. Higgadt előkelőséggel kellett volna távoznom, hogy megkoronázzam a jelenetet. De nem is tudom, hogy tántorogtam ki a sikátorból, s jutottam haza. Otthon vettem észre, hogy még a táskámat is elhoztam, csak Ágnest felejtettem ott.

Ez volt az első alkalom az életemben, amikor erőszakot alkalmaztak ellenem. Nehezen éltem meg. Ha utcán töltöm a szabadidőmet, ha bandázok, akkor edzettebb lettem volna. Szobagyerekként azonban kemény volt elviselnem, hogy meg akarnak verni. De aztán már könnyebb volt megélnem, amikor meg akartak ölni. S még könnyebb volt megélnem, amikor ölnöm kellett.

Másnap Gábor és Szilárd csúf zúzódásokkal az arcán jelent meg. Az igazság része, hogy rajtam is volt egy ronda folt, de azt takarta az ing, ellenben a másik két fiú nem jöhetett iskolába lefátyolozva. Mindenki tudta mi történt, arról Ágnes gondoskodott. Nem állítom, hogy tekintélyem lett, mert eleve is volt, s a mi osztályunkban az erőszak nem volt a mindennapok velejárója, sokkal többre értékeltük az elmét az ökölnél, de ha kiderült, hogy valakinél mindkettő megvan, az nem jelentett hátrányt.