Prológus

Melanie Simpson szemben ült az anyjával és a nővérével, Kathrynnel, és a nagyanyja végrendeletének egyik lapjára bámult, amelyet egy összegyűrt papír zsebkendő társaságában a kezében tartott.

– Ezt nem értem – mondta döbbenten.

– Tudom – vágta rá együttérző fejcsóválással az anyja. A köztük lévő asztalon egy tálban M&M’s volt, a cukorkát Kathryn Ryannek, a kétéves fiának szánta, jutalmul a bilizésért.

– Azt hittem, a Mama a saját házát hagyja rám, így továbbra is veletek lakhattam volna Spring Hillben. Kicsinosítottam volna, a saját ízlésem szerint formálhattam volna… hiszen korábban már beszéltünk erről… – Elöntötték az érzelmek, összeszorult a torka, a szeme könnybe lábadt, ahogy megpróbálta kitörölni fejéből a Mama üres kórházi ágyát. Sosem gondolta volna, hogy amikor bemennek abba a kórterembe összecsomagolni a nagyanyja holmiját, a Mama nem megy velük haza.

A lány beletúrt sötétbarna hajába, és visszasimította a kiszabadult tincseket a copfjába. Már nem is tudta, mikor fésülködött meg rendesen, vagy sminkelte ki magát utoljára, hiszen az elmúlt három évét a Mamáról való gondoskodás töltötte ki. Még mindig nem tudta rászánni magát ezekre a dolgokra, hiába nem kellett már gondoskodnia senkiről. Az ágyból is alig tudott kikelni reggelente.

– Lehetne ez egy új kezdet – szólt az anyja erőltetett optimizmussal. – Mindig is szeretted azt a floridai kisvárost, és saját házad is lesz, amit átépíthetsz.

– Te láttad azt a házat? – kérdezte Melanie elkerekedett szemmel, és újra a sírás kerülgette, ha arra a rozzant épületre gondolt, amit a Mama kijelölt, hogy vegye meg az örökségéből. Amikor nyaranta Rosemary Bayben üdültek, mindig elsétáltak előtte, és bár arról álmodoztak, hogy fel kellene újítani, ezt Melanie sosem vette komolyan. – Kész pénznyelő. Olcsóbb lenne ledózerolni.

Kathryn felhúzta a szemöldökét.

– Ez egész jó ötlet – mondta, és bekapott egy cukorkát. Odatolta a tálat Melanie elé, ám ő egy könnyes mosollyal elutasította.

Újra a végrendeletre esett a pillantása: …amennyiben elvégzed a szükséges javításokat, megtartva a ház eredeti stílusát.

– Egyszer mondtam a Mamának, hogy szerintem nagyszerű lenne az a ház panziónak. Még arról is álmodoztunk, milyen jó lenne, ha a miénk lenne, de sosem gondoltam volna, hogy valóban azt szeretné, vegyem meg – tette hozzá remegő ajakkal.

Mindent feladott azért, hogy a nagyanyját gondozza. Mintha az élete kettészakadt volna, meg kellett magát erőltetnie, hogy fel tudja idézni azt a lányt, aki beköltözött a városba, hogy a Starcross Creative-nél, a trendi marketingcégnél dolgozzon, ahol az irodák leginkább társalgóra hasonlítottak, és közvetlen feljárás volt a tetőbárba.

Adammel, a vőlegényével az iroda közelében laktak, Nashville menő negyedében, egy elegáns magasházban. Melanie hároméves volt, amikor az apja autóbalesetben meghalt, és anyjuk bánatában csak azért imádkozott, hogy a lányai találják meg az igaz szerelmet. Nagyon boldog volt hát, amikor Adam egyévnyi udvarlás után megkérte Melanie kezét. A lány már csak nevetett, ha eszébe jutottak a beszélgetéseik a családról, gyerekekről, bár akkoriban még egy kutyára sem lett volna idejük. Elfoglalt értelmiségiek voltak, úton kettejük boldog jövője felé.

Ám akkor a Mama megbetegedett, és minden megváltozott.

– Az örökség még a ház felújítására sem lenne elég – nyögte ki Melanie a halántékát dörzsölve.

A tündéri floridai kisváros, Rosemary Bay lakói szerint az Ellis-házban minden bizonnyal kísértetek jártak. Úgy is nézett ki. Évtizedek óta árulták, egy úttalan út mellett állt arra várva, hogy egy ingatlanfejlesztő ledózerolja, és egyre több babona övezte. Melanie egyik halloweenkor olvasott róla egy cikket, amelyben azt írták, hogy az ablakok mögött sötét alakokat láttak, és a szalonban magától lengett a csillár.

– Gyere csak – intette oda egyszer régen a Mama Melanie-t az ódon ház ablakához, és odatapasztotta a kezét a homályos üveghez, hogy ne zavarja a napfény.

A lány átbújt a rozoga kerítésen lévő lyukon, keresztülment a gazos udvaron, és átnézett a nagyanyja válla fölött. Megborzongott, ahogy benézett az ablakon.

– Hát nem mesés az a csillár? – suttogta álmodozva a Mama.

Melanie megbámulta a hatalmas kristálycsillárt, olyan volt az egész, mintha a Nagy Gatsby házának szellemjárta mása lett volna.

– Nagyon szép – dadogta, szinte a lélegzete is elakadt a pompás, de lepusztult szoba láttán. – Már ha az ember szereti a kísérteteket.

– Huhú! – ütött a lány két vállára a nagyi, amitől Melanie akkorát sikított, hogy a ház mögötti türkiz színű öbölben, a vitorlásokon is meghallották. – Bocsánat – nevette el magát a Mama. – Nem tudtam ellenállni a kísértésnek.

Melanie tréfából szúrósan nézett a nagyanyjára.

– Te hiszel a szellemekben?

A Mama levette hatalmas napszemüvegét, hogy az unokája lássa a szemét, majd a házra nézett, és immár nem mosolygott, komoly arccal válaszolt:

– A szellemek sugallatok a múltból – mondta elgondolkodva –, és csak akkor járnak errefelé, ha olyasmit akarnak közölni velünk, amit tudnunk kellene.

– Gondolod? – kérdezte Melanie csípőre tett kézzel, miközben szemügyre vette a korhadt gerendákat, a hiányzó deszkaburkolatot és a törött korlátokat. – Azt olvastam, hogy egy magányos férfié, Alfred Ellisé volt a ház. Igaz ez?

– Igen – felelte a Mama összeszorított szájjal, és a helyére illesztette az egyik ablakkeret meglazult darabját.

– Egész életében egyedül élt, mindenféle titok övezte, és egyedül is halt meg.

– Én is így tudom.

– Azt is beszélik, hogy igen gazdag családból származott, és hatalmas vagyont örökölt a nagyapjától, akinek sikeres szállítmányozási cége volt.

A Mama bólintott.

– Ismerted őt kis korodban?

– Csak azután költözött ide, és építtette fel a házat, miután mi a nagypapáddal összeházasodtunk. Addigra már elköltöztünk innen.

Melanie elgondolkodva lesett be egy másik ablakon. A folyosó üres volt, mindent por borított.

– Szerinted ő kísért itt?

A Mama leporolta a kezét.

– Lehet. Talán mondani akar valamit – felelte, majd végigpásztázta a házat, mintha bizonyítékot keresne.

– Melanie! – A nővére hangja zökkentette ki az álmodozásból, aki a kezével a lány szeme előtt integetett, hogy felhívja magára a figyelmét. – Tudom, hogy nem sok pénz, de ha úgy döntesz, hogy a Mama végakarata szerint megveszed az épületet, akkor azt is neked adjuk, ami a háza eladásából bejön. És akkor nyithatsz egy panziót.

– Köszönöm – felelte Melanie, nagyon hálás volt a családjának. Tudta, hogy rájuk mindig számíthat.

– Ez a „köszönöm” azt jelenti, hogy megveszed az Ellis-házat? – kérdezte az anyja. – A panzió nagyszerű ötlet, és te remekül bánsz az emberekkel, jól fogod csinálni.

Melanie nem szólt semmit, a gondolataiba mélyedt. Kinézett az ablakon a napsütötte tennesseei tájra. Kathryn férje, Toby kivitte Ryant az udvarra, hogy nyugodtan tudjanak beszélgetni. Épp fogócskáztak, a kisfiú hangos kacaja úgy szállt a levegőben, akár a madárdal.

– Nem kell most azonnal döntened – folytatta az anyja. – Nem csak a ház miatt kértük, hogy gyere ide.

Melanie a konyhai szemetesbe dobta a papír zsebkendőjét, és feléjük fordult:

– Hanem még miért?

– Nem vagyok benne biztos, készen állsz-e már arra, hogy a nagyanyádról beszéljünk – felelte kicsit zavartan az anyja, és Kathrynre nézett, aki biztatóan bólintott. – A Mama írt neked egy levelet. A holmija között találtuk, a kórházban – felelte, azzal kivett egy borítékot a táskájából, és a lánya elé tette.

Melanie alig látott a könnyeitől, ahogy meglátta a nevét a Mama jellegzetes kézírásával.

– Később is elolvashatod, ha most még nem érzed magad készen rá – szólt az anyja, és aggodalmas arccal megsimogatta Melanie kezét.

A lány nagyot nyelt, megpróbálta összeszedni magát. Letette az asztalra a végrendeletet, majd a boríték után nyúlt.

– Ahogy anya is mondta, nem muszáj most elolvasnod – mondta Kathryn. – Hacsak nem szeretnéd, hogy mi is itt legyünk veled. Tudom, mennyire nehéz ez neked.

Melanie végigsimított a borítékon.

– Három éven át minden pillanatomat vele töltöttem. Elviseltem a végtelen hosszú csevegését a kertről, és hogy aggódik, amiért a tetvek tönkreteszik a paradicsomültetvényét.

Az anyja mintha csuklott volna, és egy zsebkendőt vett el az ablakpárkányról.

– Tudom, hogy a kedvenc sütije helye a kenyértartó mellett, jobbra volt – folytatta elfúló hangon Melanie –, és hogy az ágya mellett volt egy befőttesüveg tízdolláros bankókkal. Minden hónapban betett egyet, azt remélve, hogy egyszer majd befizet egy tengeri körutazásra, ami sosem adatott meg neki. És a saját hangomat is hallom, ahogy odakiáltok neki ebédidőben: „Segítsek kimenni a konyhába?”

– Tudtam, hogy még korai az a levél – súgta oda Kathrynnek az anyja.

Melanie felnézett.

– Jól vagyok – nyugtatta meg őket, miközben a kézfejével megtörölte a szemét. – Csak annyit akartam mondani, hogy három év után szinte fülsértő ez a csend – mondta, és a kezébe vette a borítékot. – Jó lesz újra hallani a hangját, még ha csak a fejemben is.

Az anyja bátorítón megszorította Melanie kezét.

A lány kinyitotta a borítékot, szándékosan lassan, hogy húzza az időt, hiszen tudta, ha a levél utolsó szavát is elolvasta, a csend örökké tart majd. Szeretettel nézte az első sort, majd olvasni kezdett:

Drága Melanie-m!

Lefogadom, azt hitted, már végleg befogtam a számat, és kíváncsi vagy, mit is mondhatnék még, amit ne mondtam volna el az alatt a három év alatt, amíg együtt éltünk…

Melanie hátravetett fejjel kacagott és könnyezett. Ez annyira a Mama!

De van még valami. El szeretném mondani, milyen jól gondomat viselted a betegségem alatt, és hogy segítettél megmaradnom ebben a világban még egy darabig. Hosszú életem volt, és az utolsó három évemet neked köszönhetem. De láttam, hogy abból az életteli lányból, aki három éve beköltözött ide a dobozaival, hallgatag, visszahúzódó ember lett, kihunyt a tűz a szemében. Aggódom, hogy megfosztottalak attól, aki valójában vagy. Kérlek, találd ki, hogyan tudsz újra az a vállalkozószellemű ifjú lenni, aki akkor voltál, amikor idejöttél. Emlékszel, mit mondtam neked a kísértetekről? Ha nem veszed a kezedbe az életedet, addig foglak nyaggatni, amíg meg nem teszed.

– Jaj, Mama, remélem, így lesz! – suttogta Melanie, és lenyelte a torkában lévő gombócot.

Az élet kockázatos, Melanie. Ha biztosra mész, nem jutsz sehova, csak egy helyben topogsz. Keresd meg azt az életet, amely ott lebeg az univerzumban, arra várva, hogy megragadd, és ne engedd el. És ha van szavam a mennyországban, ott leszek, és hozzásegítelek ehhez az élethez.

Szeretlek, kicsikém! Majd találkozunk.

Mama

Melanie összehajtogatta a levelet, és visszacsúsztatta a borítékba, duzzadt szemhéja alól előtörtek a könnyei. Édesanyja odanyújtott neki egy új zsebkendőt, mindhárman szipogtak.

– Mihez kezdesz, drágám? – kérdezte az anyja, látszott, hogy megpróbálja jobb kedvre deríteni a lányát.

Melanie szélesen elmosolyodott.

– Rosemary Baybe költözöm, és megveszem az Ellis-házat.

A Mama mindig mindent tudott, és ha szerinte számára ott van a jövő, azon a településen, ahova annyi szép emlék köti, akkor oda fog menni. Ideje a változásnak.

Első fejezet

ROSEMARY BAY, TENGERPART

1956. szeptember

Miss Andrews, ahogy a kisvárosban ismerték, finom ujjaival végigsimított a Mexikói-öbölre néző mólón álló pad támláján, és leült a csinos, tengerész-egyenruhás férfi mellé. Bokájánál keresztbe tette a lábát, és megigazította szűk szoknyáját.

– Mire gondolsz? – kérdezte, és mindent elkövetett, nehogy felfalja szemével a férfit. Miután együtt töltötték a nyarat, a lány tudta, ő álmai férfija.

– Rád – felelte a férfi, majd elmosolyodott, azzal az imádni való mosolyával. A tengerész vonzalma tagadhatatlan volt.

– Korán jöttél – mondta a lány, nagyon vigyázott, nehogy elárassza a szeretet, félt, hogy megszakad a szíve, ha a férfi elmegy.

A fess és elragadó Alfred Ellis vágyakozó pillantással fordult oda hozzá, sötét szemében mintha a lelke is benne izzott volna.

– Egyetlen percet sem akartam elszalasztani, amit veled tölthetek – mondta, megfogta a lány kezét, és egybekulcsolta ujjaikat. Miss Andrews szinte alig kapott levegőt.

Szabad kezével remegve végigsimított világosbarna, rövidre nyírt fürtjein. Előző nap volt fodrásznál, hogy a lehető legjobb formáját mutathassa a férfinak. Hófehérre púderezte az arcát, ajkát a legújabb divat szerint vörösre rúzsozta.

– Mikor kell kihajóznod? – kérdezte, hogy felkészülhessen a fájdalomra, ami, tudta, mindenképpen belé hasít majd, amint a másik útnak indul.

– Fél óra múlva – válaszolta a férfi elcsukló hangon.

Alfred nyelt egyet, a lány pedig azon gondolkodott, vajon az elválás vagy az új állomáshelye miatt van zavarban. Alfred felállt, megfogta a lány másik kezét is, és felhúzta.

– Imádlak – dadogta, amitől a lány megremegett. – Szeretném, ha az utolsó perceket egymás karjában töltenénk, és ha visszajöttem, feleségül jönnél hozzám.

A lányt az anyja óva intette azoktól a férfiaktól, akik átutazóban vannak a városban: szélvészként megjelennek, aztán amilyen gyorsan jöttek, olyan gyorsan el is tűnnek, és sosem térnek vissza. Ez az egyik hátulütője annak, ha valaki a trópusokon él. Bár a szíve mást diktált, tudta, kénytelen úgy tenni, ahogy egy hölgytől elvárják. Szíve mélyén azonban meg volt róla győződve, hogy csak kérnie kell, és Alfred visszamegy hozzá.

– Megmondom, mi legyen – szólt a lány, és mélyen a férfi szemébe nézett, már a puszta látványa is soha nem tapasztalt örömmel töltötte el. –  Csak akkor írj nekem levelet, és akkor mondd még egyszer, hogy feleségül akarsz venni, miután elmentél. Akkor várni fogok rád. Ha hónapokat töltesz a tengeren, és még mindig engem akarsz, akkor ennek így kell lennie.

– Meg akarlak csókolni. Szeretlek – suttogta Alfred.

A lány azonban nemet intett.

– Annál édesebb lesz, ha majd visszajössz – mondta, megcsókolta az ujja hegyét, és a férfi ajkára tette, amitől az remegve lehunyta a szemét.

– Megőrülök érted. – A férfi nagy levegőt vett, mintha azzal magát a lányt is be tudná lélegezni. – Meddig akarod, hogy várjak azzal a levéllel? Mert már holnap megírom.

A lány elmosolyodott.

– Két hónapot. Írj nekem két hónap múlva, és én örökké várni foglak.

– Ősszel elmész majd abba a leányiskolába?

– Nem, úgy döntöttem, nem megyek.

– De remélem, nem miattam – mondta Alfred mélyen a lány szemébe nézve. – Én kivárom, ha ezt akarod. Mindig várni fogok rád.

A lány megsimogatta a férfi arcát.

– Esküszöm, ez a saját döntésem.

– Ha tudtam volna, hogy találkozom veled – sóhajtotta Alfred, és szomorúan ingatta a fejét –, nem jelentkeztem volna erre a kaliforniai küldetésre. Nehezen fogom kibírni, hogy egy egész kontinens választ el minket egymástól.

– A szerelem végül mindig hazatalál.

A férfi homlokon csókolta a lányt. Visszaültek egymás mellé a padra, a lemenő nap narancsos rózsaszínre festette az eget, és a búcsú pillanatáig beszélgettek. Amikor a lány útjára bocsátotta a férfit, elképzelni sem tudta, hogy fogja kibírni két egész hónapig.

– Ígérd meg, hogy vársz rám – nyögte ki végül Alfred, álla megfeszült, igyekezett elfojtani az érzéseit.

A lány rátette kezét a ropogós egyenruha ujjára.

– Ígérd meg, hogy visszajössz.

És Miss Andrews abban a pillanatban tudta, hogy amikor a férfi hajóra száll, az ő szívét is magával viszi.

– Nekem jött valami? – kérdezte a lány Gabbytől, a szobalánytól, amikor a nő átfutotta a postát.

– Nem, kisasszony – felelte a cseléd a levelekkel matatva, másik kezében a porronggyal. – Valamennyi a papájának szól, Miss Andrews.

Már négy hónapja, hogy Alfred elment, de még egyetlen sort sem kapott tőle. Már kétszer annyi időt adott neki. Bár nem akarta elhinni, hogy csupán egy kis flört volt az együtt töltött idő, más magyarázatot nem talált. Nagyon haragudott magára, amiért annyira beleszeretett a férfiba, most pedig meg kell küzdenie a bensőjét mardosó fájdalmas ürességgel.

Folyton az együtt töltött nyár járt a fejében, azt elemezgette, valami jelet keresett, hogy a másik semmit sem érzett iránta, de nem talált ilyet. Lehunyta a szemét, és felidézte, ahogy Alfred kacagott, ha ő valami tréfásat mondott, ahogy átfogta a vállát az óriáskeréken a vásárban. Érzete a kezét a testén, amikor táncoltak Barney-nál a régi fapadlós teremben, ahogy majd’ elnyelte a szemével, mintha az ő látványa éltetné. És ott volt a szomszéd faluban az a fagylaltozó, ahol kettejükről nevezték el az új fagylaltot, az áfonyás vaníliát. Szerelmes galambpár. Szerelmes. Vajon az egészet félreértette?

Még sosem találkozott Alfredhez hasonlóval. A férfi megnevettette, kihívások elé állította, mégis gyengéd volt és páratlanul kedves. Bár csak hat hónapot töltöttek együtt, úgy érezte, mintha évek óta ismerné. Ostoba nőszemély, mondta magának, mert rájött, nem különb azoknál a lányoknál, akikről az anyja beszélt. Hiszen látta őket: ott álltak a kikötőben, sírtak, és integettek a kihajózó tengerészeknek. A férfiak a fedélzeten meg visszatértek a megszokott életükhöz, és hátba veregették egymást az újabb kimenőn aratott sikerért.

– Az a Samuel ma megint magát kereste, Miss Andrews – mondta Gabby, aki még mindig a postával bajlódott, megpróbálta valahogy összerendezni a leveleket.

A lány, bármennyire fájt is a szíve, megeresztett egy halvány mosolyt. Ha Alfred megkérte volna a kezét, ő biztosan hozzámegy feleségül, ehhez kétség nem férhet, s most a szomorú kétségbeesés mardosta.

– Azt hiszem, belehabarodott magába, kisasszony – szólalt meg a szobalány, visszarángatva Miss Andrewst a jelenbe.

– Gondolja? – kérdezte szórakozottan.

– Bizony – tette le Gabby a leveleket az asztalra. – A héten már háromszor járt itt. El akarja vinni a moziba.

– Nagyon kedves ember – szólt a lány, de még mindig Alfredre gondolt.

– Igen, az. Ráadásul jó családból való.

A kisasszony elgondolkodott azon, hogy szegény Samuel folyton hozzájuk jár, ő azonban érzelmileg nincs jelen, mert valami tengerészre gondol, aki viszont rá sem hederít. Mostanáig sosem gondolt úgy Alfredra, mint valami tengerészre. A szeme megtelt könnyel, az ajka remegett, amikor megpróbált pislogni. Hát igen, ez tanulságos történet volt, és a lány örült, hogy az anyja óvta az olyan férfiaktól, mint Alfred.

– Ha Samuel megint eljön, kérem, szóljon nekem – mondta Gabbynek, bár teljesen üresnek érezte magát. Tudta, tovább kell lépnie, noha attól tartott, egyelőre képtelen rá. Nem egészséges dolog olyasvalakihez ragaszkodni, aki nyilvánvalóan nem az, akinek képzelte. – Felmegyek egy kicsit a szobámba.

Ahogy ment felfelé a nagy lépcsőn, hallotta, hogy beszalad az anyja, és odafordul Gabbyhez:

– Jaj, istenem, Gabby, nézze csak! Véletlenül elejtett egy borítékot. Majdnem beesett az elvezetőbe.

Miss Andrews megállt, hegyezte a fülét, a szíve majd’ kiugrott a helyéről.

– Még jó, hogy megtaláltam. Az áramszolgáltatótól jött. El tudja képzelni, mi lenne, ha késnénk a díjjal?

– Ó, nagyon sajnálom, Mrs Andrews…

A lány lerohant a lépcsőn, lehasalt a földre, és felemelte az elvezető csatorna rácsos fedelét, amely arra szolgált, hogy viharos időjárás esetén kivezesse a házból a vizet.

– Te jóságos ég, mit csinálsz, gyermekem?

A lány benézett a padlón lévő sötét lyukba, majd bele is nyúlt, és kitapogatta, nem esett-e bele az ő levele. Már szinte fájt a jobb keze mutatóujja, annyira kinyújtotta.

– Mit csinálsz? – kérdezte az anyja rosszallón.

– Csak megnézem, nem esett-e bele valami más levél – felelte, és kihúzta a kezét a nyílásból.

– Teljesen összepiszkolod a ruhádat. Biztos vagyok benne, hogy nincs ott semmi.

A lány újra benyúlt, de most is csak a levegőt markolászta. Megőrültem, gondolta. Hiszen egy boríték nem juthat annyira messze… Akkor egyszer csak megérezte az anyja kezét a vállán. Talpra segítette. Együttérző pillantással nézett rá, látszott, tudja a kétségbeesettsége okát.

– Nincs ott semmi. Mosakodj meg, és szedd rendbe magad. Annyira csinos vagy – tette hozzá, és kisimított egy tincset a lánya arcából –, mutasd a legjobb formádat, ha Samuel erre járna.

Gabby a helyére tette a csatorna fedelét, és azzal mintegy lezárta az Alfredről és az együtt töltött nyárról szóló fejezetet, a lány pedig elhatározta, nem hagyja, hogy a férfi emléke tovább kísértse.

– Igen, anya – mondta, lesimította a ruháját, és elindult felfelé. Nagyon ostobának érezte magát, amiért olyan lázasan kutakodott az elvezetőben. Becsukta a szobája ajtaját, lefeküdt, és álomba sírta magát.

Második fejezet

NAPJAINKBAN

A Sandpiper Lane végén álló, Viktória korabeli ház úgy állt az út és a Mexikói-öböl türkizkék sávja között, akár egy félelmetes szürke mamut. Fehérre festett burkolata az évek során kifakult, a festék lepattogzott, kirepedezett a tűző parti naptól és a könyörtelen széltől. Az emeleti sötét ablakokban még lógott néhány csipkefüggöny. Ahogy Melanie fenézett, azon imádkozott, nehogy arra suhanjon egy kísértet. Már a puszta gondolattól is megborzongott.

– Biztos vagy te ebben? – kérdezte Kathryn, miközben Melanie bőröndjeit cipelték a házhoz vezető út magas füvében, a korábban lerakott költöztetődobozok között.

Melanie napellenzőt formált a kezéből, és felnézett a házra.

– Nem igazán.

– Ha a Mama miatt csinálod, ő már nincs itt, hogy örüljön neki – mondta Kathryn gyengéden. – Ez nagyon nagy munka lesz, Mel.

– Nincs túl sok választásom. A Mamának igaza volt abban a levélben, Tennesseeben semmi nem vár rám. Három évig nem dolgoztam, csak őt gondoztam.

Amikor a Mamának el kellett kezdenie a kemoterápiát, teljesen logikus volt, hogy Melanie ápolja. Kathrynnek férje és kisgyereke volt, az anyjukat meg túlságosan lefoglalta a gazdaság. Melanie egyedül élt, és szükség esetén könnyedén beautózhatott a városba.

Ez egy darabig működött is, de a nagyanyja egyre gyengébb lett, órákig rosszul volt a kezeléstől, és kellett valaki, aki segíti a helyváltoztatásban, így Melanie mind kevesebb időt töltött a lakásában a vőlegényével, éjszaka gyakran aludt a Mamánál a kanapén. Amikor lejárt a lakás bérleti szerződése, a lányt meglepetésként érte, hogy Adam azt javasolta, költözzenek külön. De megértette. Semmi értelme nem volt rengeteg pénzt költeni egy olyan lakásra, amelyben gyakorlatilag nem lakott ott. Ez azonban mindaddig nem volt végleges, amíg körülbelül két évvel ezelőtt Adam le nem ültette, és nem közölte vele, hogy vége, ezentúl külön utakon járnak. Ez persze azt jelentette, hogy ő fog másik úton járni, Melanie pedig a Mamához költözik. Azt sem tudta, vissza tud-e térni valaha is a régi életéhez.

– Nem akarnál inkább egy helyes kis lakást bérelni valahol, és újra valamilyen vállalatnál dolgozni? – kérdezte Kathryn, kizökkentve Melanie-t a múlton való merengésből. – Vágj bele ismét a marketingszakmába…

– A legutóbbi interjúmon, a harmadikon, amire elmentem, nemet mondtak. Elavult a szakmai tudásom. – Megmasszírozta görcsbe állt vállát, és újra az emeleti ablakra esett a pillantása, ami mintha már nem is lett volna annyira sötét.

A nővére gyanakodva nézte az elülső verandát, és grimaszolva fogta meg a korlátot.

Melanie elszántan elindult az ajtó felé. Amikor a verandára lépett, a korhadt lépcső beszakadt alatta, lába a homokos földbe süppedt. Segélykérőn nyújtotta a kezét a nővére felé.

– Jaj! – kiáltotta Kathryn, és megragadta a húga kezét, aki megpróbálta kiszabadítani magát, és közben nem elesni.

–  A te örökséged azért még mindig jobb, mint az enyém, a nagy semmi – mondta Kathryn, és segített Melanie-nak visszanyerni az egyensúlyát. – De megértem, mindig is te álltál hozzá a legközelebb. Egészen a végéig vele voltál…

– Biztos vagy benne, hogy ez jobb a semminél? – kacagott fel Melanie, és a lépcsőn tátongó lyukra mutatott.

Kathryn is vele nevetett, majd bedugták a kulcsot a zárba, és kinyitották az ajtót. Bent korhadt fa és az idő múlásának szaga fogadta őket. Melanie ledobta a zsákját, mire akkora porfelhő szállt fel, hogy mindketten köhögni kezdtek. A régi tapéta a nedvesség miatt sárgultan málladozott a falról.

Melanie felkapcsolta a villanyt, mire kigyúlt a régi csillár a nappaliban: hiányosan, akár egy elfeledett ékszer valami jelmezen.

– Hát, legalább villany van – jegyezte meg Kathryn. – Nem szeretnél inkább velem maradni a hotelben? – tette hozzá.

Melanie megrázta a fejét, széthúzta az ódon csipkefüggönyt, amivel még több port kavart fel.

– Hoztam felfújható matracot. Azonnal neki kell látnom a tervezésnek, ha panziót akarok csinálni ebből a helyből. El kell kezdenem pénzt keresni.

Kathryn bizonytalanul nézett a lépcsőre.

– Nem félsz a kísértetektől?

– Egy cseppet sem – felelte nevetve Melanie.

De csak a nővére kedvéért erőltette magára a bátorságot. Hiszen ismerte az összes történetet a férfiról, aki egyedül lakott itt, amióta csak felépítette a házat, és bár bizonyítéka nem volt rá, hogy valóban szellemek lakják a helyet, a levegőben sűrű szomorúság terjengett.

Kathryn beráncigálta a többi csomagot is, majd nekiláttak a költöztetődobozok behordásának.

– Rendben – porolta le a kezét a nővére, amikor végeztek. – Visszaegyek a hotelbe, hogy tudjak dolgozni. Van három befektetési portfólióm, azokat be kell mutatnom az ügyfeleknek, és megígértem Ryannek, hogy mesélek neki, ha felhívnak videóhívással. – Félrelökött egy dobozt az útból, és kinyitotta az ajtót, amelyen sós tengeri levegő áramlott be. – De esküdj meg, hogy bulizunk egyet, mielőtt holnap reggel elindulok haza. Huszonnégy órára kettesben hagytam Ryant Tobyval, képzelheted, mekkora felfordulásra fogok hazamenni.

Melanie elnevette magát. Igen, az összes fehér fal tele lesz zsírkrétafreskókkal. Toby maga is egy nagy gyerek, nem is kívánhatott volna viccesebb sógort magának, annyi biztos. Melanie gyakran gondolt arra, milyen remek nagybátyja lesz majd az ő gyerekeinek. Az Adammel való szakításban az fájt a legjobban, hogy füstbe mentek a családalapítási tervei. Mindig is vágyott gyerekekre, de most, hogy senki sem volt az életében, ez szinte lehetetlennek tűnt.

– És tudom, hogy neki akarsz kezdeni ennek – mutatott körbe a nővére –, de túlhajszoltad magad, rád férne egy kis énidő. Elvégre a tengerparton vagyunk!

– Megígérem, hogy tartok egy kis szünetet – mondta Melanie.

– Hívj, ha szükséged van rám.

– Rendben – felelte a lány, mielőtt Kathryn rácsukta a baljós ház ajtaját.

A nővére távozása utáni csend annyira fojtogató volt, hogy Melanie úgy érezte, nem kap levegőt.

– Mama, mégis mihez kezdjek? – kiáltott fel, szavait visszaverték az előszoba falai. Felidézte a nagyi szavait, miszerint a szellemek csak akkor jönnek, ha valami mondanivalójuk van, és a lány feszülten figyelt, de csak a csillár zümmögését hallotta a szalonban.

A rá váró feladat mázsás súllyal nehezedett a vállára, és elgondolkodott rajta, vajon helyesen cselekedett-e, amikor elfogadta az örökséget. Kinyitotta a nyikorgó hátsó ajtót, a tüdeje megtelt sós levegővel. Ameddig ellátott, hófehér homok és türkizkék tenger vette körül. Azonnal megnyugtatta a partot mosó hullámok ritmikus susogása. Legalább itt van ez a kilátás, hogy kisimítsa az idegeimet, gondolta. Leült a hátsó lépcsőre, és felidézte, amikor a nagyanyjával utoljára beszélt a házról, miközben a szellő borzolta a haját, ami enyhített egy kicsit a tikkasztó hőségen.

– Mindig is szerettem ezt a házat – mondta a Mama, ahogy elsétáltak előtte.

Az volt az utolsó vakáció, amikor még jól volt, emlékezett vissza Melanie. Minden reggel kimentek a partra, a nagyanyja a nappal együtt kelt, kisminkelte magát, megcsinálta a frizuráját, és felvette a kedvenc nyaralós öltözetét: lenge, ujjatlan trikót sorttal és tengerifűből készült, fonott napellenzővel. Egész nap sétáltak, kagylót gyűjtöttek és beszélgettek a parton.

– Teljesen romos – mondta Melanie a nagyanyjának, ahogy alaposan szemügyre vette a lepusztult házat. – Csoda, hogy még nem bontották le.

A Mama csípőre tett kézzel megállt a ház előtt, a feje fölött sirály rikoltott.

– Az biztos, hogy teljesen romos, de nem hiszem, hogy le kellene bontani.

– Igazad van – helyeselt Melanie. – Lehet, hogy valaki megveszi és felújítja, visszaadva a hely régi dicsőségét.

A Mamának felcsillant a szeme.

– Az nagyszerű lenne, nem igaz?

Melanie átadta magát az álmodozásnak, és lelki szemei előtt a málladozó deszkaburkolat ragyogó hófehérré változott, a düledező veranda kiegyenesedett, fehér hintaszékek mellett vörös begónia virított a cserepekben, fölöttük mennyezeti ventilátor. A beomlott téglakémény is megújult, a tetőt meg mintha csak felhúzta volna magával: a cserepek is a régi palaszürkében pompáztak. Bent is világosabb lett, az ablakon kilátszott a ragyogó belső festés. A házhoz vezető út lépőkövei között moha zöldellt. Hátul a tengerifű oldalra húzódott, így jobban látszott a kobaltkék víztükör.

– Hát az aztán valóban nagyszerű lenne – szólt Melanie elfúló hangon. – Alfred Ellis az egész életét egyedül élte le ebben a házban. Pedig olyan nagy… Mintha azt tervezte volna, hogy tele lesz gyerekekkel, de sosem volt családja.

– Hmm – dünnyögte a Mama.

– Valami azt súgja nekem, hogy azért kísért a házban, mert nem akar egyedül lenni.

– Szóval elhiszed, hogy kísért?

– Csak ha mondani akar valamit – ismételte meg a nagyanyja szavait vigyorogva Melanie.

A Mama visszamosolygott rá, és felhúzta a szemöldökét.

– Ha az enyém lenne – folytatta a lány –, panziót csinálnék belőle, az emberek kacagnának, csevegnének és társaságot szolgáltatnának Alfrednek. És akkor nem kellene többé kísértenie, békében nyugodhatna.

– Ez nagyon kedves ötlet – mondta a Mama.

Melanie most az ütött-kopott hátsó verandán ült, lábát a homokba fúrta, és azon tűnődött, mi lett volna, ha azon a nyári napon nem kerül annyira ennek a romantikus ötletnek a hatása alá. Mert a Mama bizony azt hitte, hogy komolyan gondolja. Mielőtt a nagyanyját gondozta volna teljes munkaidőben, Melanie egy marketingcégnél dolgozott. Mit tudhat egy valaha impozáns épület renoválásáról vagy egy panzió működtetéséről?

A nagyanyja ebben a kisvárosban töltötte a gyerekkorát, mielőtt találkozott Melanie nagyapjával, és a Tennessee állambeli Spring Hillbe költözött. Minden évben visszalátogatott a családjával, így Melanie legkedvesebb emlékei ehhez a helyhez kötődtek. Sakkoztak a nagyival a régi szatócsbolt pultjánál, vagy meglátogatták a könyvesboltost, aki két könyv mellé ingyen adta a harmadikat. A lány nagyon szeretett a Mamával biciklizni az ódon famólókon, a bicikli elejére erősített kis kosarak egy ütemre ugrándoztak a deszkákon zötyögő kerekek kattogásával.

Ha Melanie el akart menekülni a világ zajától, Rosemary Bay volt a legjobb választás, de arra, hogy itt éljen, sosem gondolt. Spring Hillben nőtt fel, ezenkívül csak Nashville-ben lakott, ott is Adammel. Nem állt szándékában a tűsarkú cipőjét strandpapucsra cserélni, erre tessék, most itt van. Mintha ösztönösen, automata üzemmódban cselekedne, mintha csak vigasztalást keresne a nagyanyja halála után. De ezt még a nyugodt víztükör látványa sem adta meg neki.

Belépett a házba. Neki kellett dőlnie az ajtónak, hogy a zárnyelv a helyére ugorjon, és be tudja rendesen csukni az ajtót. Sóhajtott, majd végignézett a keskeny folyosón. Alig várta, hogy egybenyissa a mögötte lévő konyhával. Remélte, hogy nem főfal. Megkopogtatta, mire levált a vakolat, szétmorzsolódott a kezében, és porként hullott a sötét fapadlóra.

– Hát ez remek – morogta, és a fal tövébe rúgta a törmeléket.

A fürdőszobák rémesen néztek ki, a szekrényekben még ott voltak a régi pipereholmik. A lány megborzongott, amikor félretolta a régi fésűket és fogkeféket. A konyha sem volt jobb állapotban. A szerelvények hiányoztak, a konyhaszekrények ajtajai vagy nem voltak meg, vagy lógtak a zsanéron. Az egyik fal mentén végig valami sárgásbarna koszfolt futott végig, Melanie hozzáért az egyik ujjával, tapintásra penészesnek tűnt. Odalépett a mosogatóhoz, és kinyitotta a csapot, hogy megnézze, működik-e. A csap köhögött és gurgulázott, majd valami barnás levet köpött ki magából. A lánynak felfordult a gyomra a rozsdás szagtól, gyorsan elzárta hát a szerkezetet.

Könny szökött a szemébe, még soha életében nem érezte magát elveszettebbnek, magányosabbnak.

– Mama, segítened kell! Én három éven át segítettem neked, most te jössz – suttogta, mire nagy megdöbbenésére az egyik cső mintha felnyögött volna.

Tudta, csinálnia kell valamit, hogy enyhítse a bánatát, utat tört hát magának a rengeteg doboz között, és lassan elindult felfelé a főlépcsőn, az ingatag korlátba kapaszkodva. Valami megmozdult, Melanie-nak majd’ kiugrott a szíve a helyéről. Aztán rájött, hogy csak a tapéta egy darabja lebbent meg, mert huzat érte a hall felől. Lélegzet-visszafojtva nézett végig a folyosón, és a kísértetre gondolt, akiről az egész falu beszélt.

Lába alatt nyikorogtak az öreg padlódeszkák. Tapogatózva, a fal mellett haladt, hogy meg tudja tartani az egyensúlyát, ha a padló beszakadna alatta. Benézett az összes szobába, és örült, hogy egyik sem tűnt sem túl hidegnek, sem lakhatatlannak.

– Maga pedig, Mr Ellis, maradjon ott, ahol van, és ne jöjjön elő – súgta oda Alfrednek –, mert rám hozza a szívbajt.

Aztán állt és várt, fohászkodva, hogy a volt tulajdonos csendben maradjon. Megint a Mama mondására gondolt: Csak ha mondani akar valamit. Érezte, ahogy a mellkasa emelkedik és süllyed. A keze érdes volt a sok portól, a verejték végigcsurgott a nyakán. De nagy megkönnyebbülésére ez volt minden. Keserédes volt a csend, mert bár nem szerette volna, ha szellem járja a házat, magányosabbnak érezte magát, mint valaha életében. Mintha csak egyedül ő lett volna az egész világon, és ez a ház.

Nagy levegőt vett, és lement a földszintre, hogy elkezdje kicsomagolni a dobozait.

– Szerintem még soha életemben nem éreztem magam ilyen nyomorultul – panaszolta Melanie, miközben szájfényt kent az ajkára a nővére kocsijának visszapillantó tükrében. Bár az egész délutánt a kicsomagolással és takarítással töltötte, nem sokra jutott, még mindig csak a felszínt kapargatta. Felhívta a légkondiszerelőt, megrendelte a konyhai gépeket, és szerzett valakit, aki majd kiüti a falat, hogy tágasabb legyen a konyha. Aztán Kathryn szállodai szobájában zuhanyozott, mert látta, hogy nála a fürdőszobában épp olyan rozsdás víz folyik a csapból, mint a konyhában.

– Találtál vízvezeték-szerelőt? – kérdezte Kathryn, miközben lefordult a főútról a parton lévő étterem felé, ahol vacsorázni és iszogatni terveztek.

– Igen, hála istennek. Van valaki, aki már holnap reggel eljön. – Melanie kikönyökölt a kocsi ablakán, nézte a tájat, a parti szél belekapott sötét hajába. A természetes szépségében tündöklő gyöngyházszínű part kikandikált az utat szegélyző tengerifűcsomók mögül. – Miközben takarítottam, rájöttem, hogy rengeteg dolgot kell megjavítani. Nagyon sok a tennivaló.

– Bárcsak maradhatnék, de vissza kell mennem dolgozni.

– Tudom, és kösz, hogy elhoztad a dobozaimat, nagy segítség volt.

Beálltak a Buster’s Bár parkolójába. A nádtetős épület mintha egyenesen a homokból nőtt volna ki, a kékeszöld ajtót élénk színű szörfdeszkák keretezték, a hatalmas ablakok az egyik oldalon az utcára, a másikon a tengerre néztek.

– Beszálljunk? – kérdezte Kathryn a közelben zajló röplabdameccsre célozva.

– Én a kisujjamat sem tudnám megmozdítani – felelte mosolyogva Melanie. – Legfeljebb a koktélospoharat vagyok képes a számhoz emelni.

Benyitott az ajtón, a nyárias hangulatú zene és az emberek kacagása rögtön jobb kedvre derítette. Hiszen ezért költözött ide, emlékeztette magát folyamatosan. Amint kész lesz a felújítás, minden napját itt, a paradicsomban töltheti majd.

A hosztesz egy, az öbölre néző asztalhoz vezette őket, és átadott nekik egy-egy étlapot.

– Nyaraltok? – kérdezte, amint elhelyezkedtek.

– Ő igen – válaszolt Melanie Kathryn felé biccentve –, én épp most költöztem ide.

– Ó, ez nagyszerű! – szólt a lány mosolyogva –, merrefelé laksz?

– Nemrég vettem meg a Sandpiper Lane-en azt a régi házat.

A hosztesznek elkerekedett a szeme.

– És láttál már kísértetet?

Kathryn sokatmondó pillantást vetett rá.

– Még nem – felelte Melanie. – Egyelőre rengeteg a felújítanivaló.

– Látod azt a pasit? – kérdezte a lány, és a hátsó sarokban egy magas férfira mutatott, aki néhány barátjával dartsozott. Széles válla és kedves mosolya volt. – Nagyszerűen ért a felújításhoz, igazi ezermester. És ő az egyik legkedvesebb ember a városban. Hé, Josh! – kiáltott oda neki.

A férfi megfordult, átható kék szemét rájuk szegezte, majd Melanie-ra nézett, markáns állkapcsa megfeszült.

– Ő a régi Ellis-ház tulajdonosa. Azt hiszem, szüksége lenne a vállalkozásod szolgáltatásaira.

A férfi felkacagott.

– Komolyan beszélek.

– Nem érek rá – rázta meg a fejét a férfi, majd visszafordult a barátaihoz. Az egyikük megveregette a vállát, amitől Josh elnevette magát, fülig érő, széles mosolyától Melanie-nak a lélegzete is elállt.

– Pillanat, vállalkozót mondtál? – kérdezte Melanie, megpróbálva összpontosítani. – Miféle vállalkozás?

– Josh Claiborne építőmester. Ő a legjobb a környéken.

– Akkor biztosan nagyon drága…

– Egyéni vállalkozó, jó áron dolgozik. Anyámnak átépítette a konyháját, nagyon meg volt elégedve vele. De elköltözik, úgyhogy ha őt akarod, most csapj le rá. Egy hét múlva utazik. Nagyon fog hiányozni.

– Aha, értem – mondta Melanie, és megint a férfira nézett. Az éppen dobott, csak kis híja volt, hogy nem talált bele a közepébe.

– Annyira sajnáljuk, hogy elmegy, nagyszerű ember, és egész életében itt élt… A hoszteszt hívta a főnöke. – Bocsánat, le kell ültetnem a vendégeket – mondta, és a pult előtt álldogáló emberekre mutatott. – Mindjárt jön a pincér.

– Talán rávehetnéd, hogy adjon neked engedményt – szólt Kathryn, amint a lány elment.

– Mire? Az egész házra? – nevetett fel keserűen Melanie. – Még azt sem tudom elmondani, mit kell megcsinálni. De még ha itt is maradna, látszik, hogy nem érdekli a dolog.

Épp ekkor ért oda a pincér.

– Jó napot – köszönt udvarias mosollyal. – Hallottam, hogy Joshról beszélgettek. Nektek fog dolgozni?

– Nem hinném – felelte Melanie. – Úgy hallom, elköltözik.

– Aha, tényleg. Mickey, a tulaj váltig állítja, hogy Josh nem mehet el, különben a felére esik vissza a forgalom.

– Hallottalak, Alex – szólt oda Josh a pincérnek, de oda sem nézett.

– Én csak megismétlem, amit Mickey mondott.

– Annyira sokat azért nem iszom – fordult oda Josh, Melanie-ra pillantott, majd a pincérre. – A söreim felét úgyis a ház állja.

– Csak hiányozni fogsz neki, ennyi az egész.

Valami átfutott Josh arcán, majd legyintett.

– Inkább vedd fel a rendelést, Mickey-nek kell a forgalom.

A pincér elmosolyodott, majd visszafordult Melanie-hoz és Kathrynhez.

Melanie egy Rosemary Bay-koktélt rendelt, háromféle rumból, amiben különféle tengeri állatok voltak kifaragva déli gyümölcsökből, Kathryn pedig egy Island Bangert kért, ebben rum, citrom, menta és lime volt. Mielőtt elindult volna a pulthoz, a pincér letett a lányok elé két papírszalvétát.

– Az idősebb jogán hadd tanácsoljak valamit – szólalt meg Kathryn, és felállt –, ha azt akarod, hogy haladjanak a dolgaid, határozottnak kell lenned. Majd én megyek, és megkérdezem azt a vállalkozót, tudna-e engedményt adni.

– Várj! – kiáltotta Melanie, és nagy zajjal hátralökte a székét. – Össze kell szednem a gondolataimat, mielőtt ajánlatot kérek.

– Ragadd meg a pillanatot – nézett vissza rá a nővére.

Melanie bizonytalanul elindult utána. Hiszen ez a pasi úgyis elutazik, mi értelme?

– Kathryn Woodwardnak hívnak, ő pedig a húgom, Melanie Simpson. Nem bánnád, ha beszállnánk egy körre?

– Egy kicsit sem – felelte az egyik férfi, azzal odanyújtott Kathrynnek egy nyilat. – Steven vagyok. – A többiek felszívódtak, Josh pedig ingerülten fújtatott, látva, hogy Melanie lesz az új partnere. Melanie észrevette, és azonnal megbánta, hogy követte a nővérét.

A pincér utánuk ment az étterem sarkába, és letette az italaikat egy asztalul szolgáló hordóra. Josh ránézett Melanie poharára, benne az ananászdelfinnel, és alig észrevehetően megcsóválta a fejét.

Kathryn dobott, és a tábla külső szélét találta el.

– Hát, ezt még gyakorolni kell – mondta Steven, azzal odahajolt… látszott, hogy flörtölni akar: megfogta Kathryn kezét, hogy megmutassa, hogyan kell célozni. Kathryn hátrált, és felmutatta az ujját, a gyűrű megcsillant a fényben. Melanie grimaszolt, Josh pedig egy egészen picit elmosolyodott.

– Nyugi, rendes pasi – súgta Josh a lány fülébe. Hangja halk volt és mély, ami meglepte Melanie-t.

Megfogta a poharát, és kortyolt egyet, a rum és a gyümölcsök ízének harmóniája ínycsiklandozó volt.

– Mi vett rá, hogy megvedd az Ellis-házat? – kérdezte Steven Melanie-tól, miközben egy gyors pillantást vetett Josh-ra, aki elfordult, az ablakon beáradó szellő a homlokába fújta sötétszőke haját. Beletúrt, hátrasimította. Vonzó volt a lazasága, de egyértelműen nem volt ínyére, hogy Melanie és Kathryn odafurakodott a barátaihoz.

– Kihívást kerestem – felelte Melanie, mert nem akart belemenni a részletekbe.

Josh arcán megint megjelent egy lenéző mosoly.

– Hát, azt megkaptad – morogta hátrafordulva.

– Melanie-nak segítségre van szüksége, hogy felújítsa – lépett oda kettejük közé Kathryn.

– Abban biztos vagyok – vágta rá Josh, és Melanie felé nyújtott egy újabb nyilat.

A lány elhajította, de a nyíl a tábla szélét súrolva a földre esett.

Josh odament és felvette, majd ő dobott, ismét csak egy milliméterrel vétette el a célt, mire bosszúsan megcsóválta a fejét.

– Ma valahogy nem jön össze – ugratta Steven, és játékosan belebokszolt a vállába. – Nem figyelsz.

Josh mérgesen újra dobott, és megint nem találta el a tábla közepét.

– A fenébe – morogta az orra alatt. Steven elnevette magát.

– Úgy hallottuk, te vagy a legjobb erre a munkára – folytatta Kathryn, miközben Josh kihúzta a nyilat a táblából.

– Hát, nem – felelte a férfi, hajított, és pont a tábla közepét találta el. Elégedetten biccentett oda Stevennek, majd kortyolt egyet a söréből. – Semmi baj a figyelmemmel.

– Szóval… ismersz valakit, akit érdekelne Mel házának felújítása? – kérdezte Kathryn.

– Így hívnak? Mel? – kérdezte Josh, kikerülve a válaszadást.

– Igazából Melanie-nak – felelte a lány, és végre elkapta Josh pillantását. Annyira átható volt, hogy a lány inkább az italát kezdte vizsgálgatni.

– Tudod, Melanie, fogalmam sincs, ki vállalná el ezt a dolgot, de az biztos, hogy én nem – mondta, kiitta a sörét, és a sarokban álló szemetesbe dobta az üveget.