Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2025 novum publishing gmbh

Rathausgasse 73, A-7311 Neckenmarkt

kiado@novumpublishing.hu

ISBN Könyv: 978-3-7116-0123-0

ISBN e-book: 978-3-7116-0124-7

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítóképek: Vitaliy But, Mykhailo Polenok | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Első rész

1

Összetört emlékek

A nyitott ablakon át friss kora tavaszi levegő áradt a kórterembe. A szél zúgása és a madarak éneke üdítő szimfóniává olvadt össze. Mintha semmi sem történt volna. A rügyező faágakon átszűrődő napsugarak lágyan simogatták Miklós megégett kézfejének bőrét, szelíden hirdetve, hogy az örökké megújuló természet felette áll a világ történéseinek. Bár Miklós ebből semmit sem láthatott, a föld alatt töltött, fájdalmakkal teli napok után a madarak hangja és a friss levegő illata földöntúli békességgel töltötte el. Szerette volna, ha ez a pillanat örökké tart. A pompás hangversenyt időnként a szomszéd ágyon haldokló öregember sóhaja szakította félbe. Miklósnak volt alkalma hozzászokni a halálhoz, és bár mindkét szemén kötés volt, nem lehetett becsapni, messziről is megérezte az elmúlás illatát.

Kelemen doktor már megkezdte a reggeli vizitet, és szokásához híven most sem időzött hosszabban egy betegnél sem. Sietnie kellett, hiszen sokan vártak még rá. A nagyszerű sebészorvos a kórház falai között töltött hosszú évek alatt egészen olyanná vált, mint egy kaméleon: megtanult minden helyzethez alkalmazkodni. Amellett, hogy kiváló hasi sebész volt, értett a szemsérülések ellátásához is, ezen kívül, ha a helyzet úgy kívánta, szülést vezetett le, fület szúrt fel, vagy éppen koponyát lékelt. Hiába, a háború sok mindenre rákényszeríti az embert – vallotta. Bár már elmúlt hatvan éves, még mindig fiatalos volt, gyors és ügyes. Egész életét a gyógyításnak szentelte és esze ágában sem volt nyugdíjba menni – különben is nagy szükség volt rá a Szabolcs utcai kórházban. Sietős alakja legalább annyira hozzátartozott a kórtermekhez, mint a téglák, amikből az épület magas, erős falait építették.

– Sötétedés után levesszük a kötést – szólt Miklóshoz érve lágy, ugyanakkor határozott hangon. Miklós próbálta mosolyra húzni a száját, de nem sikerült. Tisztában volt vele, hogy már soha többet nem lesz képes rendesen mosolyogni, azt a szájhúzást pedig, amit épen maradt jobb arcfele lehetővé tett, aligha lehetett mosolynak nevezni. Óvatosan megtapogatta a bal arcfelén a halántékától az állkapcsáig húzódó heget, mely alatt szétroncsolódtak az idegszálak, remélve, hogy ezúttal érezni fogja az érintést, de ismét csalódnia kellett. Még nem tudott hozzászokni az arcidegbénuláshoz. Olyan volt, mintha mindig pókerarcot kellene viselnie. A robbanás elvette tőle az emberi lét egyik legfontosabb kifejező eszközét, és még sok minden mást is.

Kelemen doktor ráfirkantott valamit a lázlapra, és már ki is sietett volna a kórteremből, de Miklós gyorsan utánaszólt:

– Doktor úr, és látni is fogok?

Kelemen doktor visszafordult az ajtóból.

– Nézze, Miklós, nem vagyok jövendőmondó. Erre a kérdésre csak akkor tudok válaszolni, ha levettem a kötést – mondta együttérző hangon. Aztán halkan sóhajtott, majd újra Miklós ágyához lépett, s kezét betege vállára téve folytatta.

– Tudja, Miklós, én már sok mindent megértem és sok mindent láttam, de a betegeimhez mindig őszinte voltam. Most sem szeretnék hamis reményeket kelteni. Az igazság az, hogy nem valószínű, hogy látni fog. A szilánk, amely a szemébe fúródott, hogy is mondjam, elérte az ideghártyát. Áthatoló, roncsoló szemsérülés esetén fennáll a veszélye annak, hogy a másik szem, úgyszólván, az immunrendszer áldozatává válik.

Miklós még a lélegzetét is visszafojtotta, úgy hallgatta az orvos szavait, aki érhetően és türelmesen magyarázott tovább.

– A bal szemében csúnya fertőzés lépett fel a sérülés következtében. Több hétig volt szüksége antibiotikum-kezelésre, hogy egyáltalán a szemgolyót sikerüljön megmenteni. Azért kellett a másik szemét is nyugalomba helyezni, mert a két szem úgynevezett összehangolt mozgást végez, ami azt jelenti, hogy ha az egyik szem mozdul, a másik követi. Ezért mind a kettőt pihentettük. A legutóbbi műtét alkalmával ismét olajat kellett fecskendezni a bal szemébe, hogy megmenthessük a szem ideghártyáját a leválástól. Tudja, ez egy új eljárás, még világviszonylatban is csak pár alkalommal alkalmazták. Sajnos nem tudhatjuk előre, milyen eredményt hoz majd, de ön is beláthatja, hogy egy ilyen súlyos sérülés után ez maradt az egyetlen esélye, ha nem is a teljes gyógyulásra, de legalább arra…

– A legutóbbi műtét… – csodálkozott Miklós. – Várjon egy pillanatot! Mégis, hány műtétem volt? – szakította félbe az orvos szavait.

– Nyolc vagy kilenc, nem tudom pontosan; a műtétek egy részét még a Sziklakórházban^1 végezték. Át kell néznem a dokumentációját, hogy választ tudjak adni erre a kérdésre. Tudja, sok betegem van, és sajnos nem tudok minden adatot észben tartani, rajtam is nyomot hagyott már az idő vasfoga – mosolygott szórakozottan a doktor.

– Nyolc vagy kilenc műtét – ismételte Miklós elképedve: egyszerűen nem akart hinni a fülének. – Ezt nem értem. Én csak egy műtétre emlékszem, és arra, hogy pár nappal ezelőtt hoztak át ide.

– Ezt majd később megbeszéljük. Ne haragudjon, de most mennem kell, várnak a műtőben – zárta rövidre a beszélgetést Kelemen doktor, és cipőinek távolodó kopogása jelezte Miklós számára, hogy az orvos távozóban van.

A fiatalember így magára maradt a félelmeivel és a kétségeivel. Ez a beszélgetés teljesen összezavarta. A robbanás óta amúgy is nagyon nehezen tudta összeszedni az emlékeit, mintha az azok is szétrobbantak volna. Az azóta eltelt időből sem tudott sok mindent felidézni. Mikor magához tért, már napok óta egy kórházi ágyon feküdt bekötött szemekkel. Körülötte sebesültek tucatjainak jajgatása, és a halál illata, amely örökre beivódott az emlékezetébe, megsemmisítve a többi emléket. Még sokáig kínozta a fejfájás, de a legrosszabb mégsem ez volt, hanem a kötéscsere. A kötéscsere legalább olyan szörnyű volt, mint maga a robbanás. Testének közel negyven százaléka megégett; a bal karja és a törzsének bal oldala harmadfokú égési sérülést szenvedett. A morfin egy ideig segített, aztán mikor az is elfogyott, nem csak a fájdalommal, hanem az elvonási tünetekkel is meg kellett küzdenie. A robbanás, a fájdalom, az agyrázkódás, a gyógyszerek mellékhatása és a lekötött szemmel töltött idő rendesen összekuszáltak a fejében mindent. Aztán valahogy lassacskán abbamaradt a fájdalom, és helyét kongó üresség vette át. Csupán egy versike első két sora volt az, amire ebből az időből emlékezett, és egy csilingelő, női hang, amely időnként a fülébe súgta:

„Csend ül a magas hegyeken, néma az éjjeli táj,

A hold ragyog fent kereken, szunnyad az ólban a nyáj.”

Erre a két sorra, melynek lágy dallamossága megnyugtatóan hatott rá, tisztán emlékezett. De mi lett a többi emlékkel? Az hogy lehet, hogy kilenc műtétje volt? Miért nem emlékszik erre?

Elméje olyan volt, mint egy kiszáradt tó, melynek medrében apró kavicsok formájában maradtak meg az emlékképek. Inkább érzések voltak ezek, mint konkrét emlékek. Néha álmában látott két csontos női kezet, amelyek a kenyeret dagasztották egy kicsiny vályogház konyhájának régi asztalán, és tudta, hogy az az otthon, és őt ebbe az otthonba most is hazavárják. De azt nem tudta, hogy hol van ez az otthon, és miért történt vele mindez. Egy ideig élet és halál között lebegett – ebből az időből annyit tudott érzékelni, mintha két ellentétes erő rángatná hol erre, hol arra, éppen mikor melyiküknek sikerült felül kerekednie. Csak jött egyik nap a másik után. Újabb nap, újabb fájdalom, újabb adag morfin, és a halál nehéz, semmivel sem összetéveszthető illata, ami minden percben minden porcikáját átjárta.

Most pedig üres fejjel feküdt egy kórházi ágyon a szikrázó tavaszi napsütésben, amiből semmit sem láthatott, de az ablakon beáradó friss levegő és napfény, amely heges bőrét simogatta, a lelkét is jóleső melegséggel járta át. A kegyetlen szenvedés után reménnyel töltötte el az üdítő reggeli szimfónia. Ha a természet képes minden évben az elmúlás romjai alól kitörni, és egy újat építeni, akkor ezt neki is meg kell próbálnia. Ebben a pillanatban egyedül az nyújtott számára valamiféle vigaszt, hogy végre leveszik a kötést a szemeiről. Amióta magához tért, erre a napra várt, és most, hogy eljött, nem csak örömöt, hanem félelmet és bizonytalanságot is hozott magával. Igen, este leveszik a kötést. De mi lesz azután? Ha újra látni fog, az vajon segít majd, hogy emlékezzen is?

Úgy rémlett neki, hogy pár napja került át a Szabolcs utcai kórházba. Az elmúlt napokban igyekezett összeszedni a megmaradt emlékfoszlányait, de csak a robbanás előtti néhány percet sikerült felidéznie. Fogalma sem volt, hogyan került a Széna térre. Mikor meglátta a Krisztina körút irányából érkező tankokat, a Retek utca felé kezdett futni. Nem sokkal később a Retek utcába is befordult egy páncélos. Aztán valaki azt kiabálta, hogy „gyorsan a földre!”, és egy velőt rázó robbanás következett. Miklós a detonáció következtében a földre esett, a feje pedig hatalmasat koppant a járdaszegélyen. Valahogy sikerült a hátára fordulnia, amikor is arcának bal oldalán éles fájdalmat érzett. Ösztönösen odanyúlt, hogy megtapogassa a sebet, ekkor látta, hogy meggyulladt a kabátujja, hamarosan pedig az egész kabátja lángra kapott.

Ennél többre nem tudott visszaemlékezni. Mikor magához tért, már a Sziklakórház egyik zsúfolt, levegőtlen kórtermében feküdt. Hogy hogyan került oda és mennyi ideje volt már ott, nem tudta megmondani. Valami történt a fejével, érezte ezt már rögtön, ahogy eszméletére tért. A szemei be voltak kötve, nem láthatta, hogy mi történik körülötte, csak a halál illatát érezte mindig és mindenhol, mely mélyen beivódott a falakba, a hangokba, a mozdulatokba, állandóan jelen volt a levegőben. Néha az a megmagyarázhatatlan érzése támadt, mintha hallaná a Sátán kacaját.

Csak feküdt a tavaszi napfényben, és próbált görcsösen visszautazni a múltba. Szerette volna agyának hátsó, rejtett tartalmát a felszínre hozni, hogy megtalálja a választ a kérdéseire, köztük a legfontosabbra: arra, hogy kicsoda ő. Azt tudta, hogy Miklósnak hívják. Amikor a kötözések alkalmával a nevét kérdezték, mindig csak ennyit mondott: Miklós. Az, hogy ez hogyan maradhatott meg az emlékezetében, talány volt számára. Később már abban sem volt biztos, hogy tényleg így hívják-e. De legalább volt valami, ami önazonosságot adott neki. Valami, amibe kapaszkodhatott. Valami, ami emberivé tette.

Megfeszítette az izmait, még a gyomra is görcsbe rándult, annyira szerette volna, hogy végre más is az eszébe jusson. Egy dátum, egy név, egy esemény – mindegy. Csak legalább még egyvalami. Magában mondani kezdte a versikét:

– „Csend ül a magas hegyeken, néma az éjjeli táj…” – ismételgette sérült arcfelének köszönhetően kissé nehezen formálva meg a szavakat, és akkor mintha csak egy vetített filmet nézett volna, lelki szemei előtt életre kelt az emberáradat, amely a Felvonulás tér^2 irányába tartott. A felvonulók kezében pedig ott volt a lyukas zászló. „A Hold ragyog fent kereken…” – kapaszkodott az ismerős verssorokba.

Ekkor a hatalmas bronzszobor lábánál állt, és figyelte, ahogy a drótkötelek megfeszülnek a diktátor nyaka és a hangosan pöfékelő teherautók között. A zsarnoki hatalom azonban nem engedte magát letaszítani, és a drótból font kötelek, akárha csak pántlikák lettek volna, egymás után pattantak el. Mást kellett kieszelni. Miközben a tömeg közel duplájára nőtt a téren, néhány, a gépiparban tanuló diák lángvágóval a kezében utat kért magának az emberáradatban. Hamar beindították a gépeket, és ott kezdték el a szobor megsemmisítését, ahol az a legsebezhetőbbnek bizonyult: pontosan a csizmaszárak fölött. Mire végeztek a fáradságos munkával, már mindenhol bámészkodók álltak, amerre csak a szem ellátott. A szobor elvontatását nem tudták elkezdeni mindaddig, amíg az embereket el nem terelték a tribün elől. Miklós is segített szelíden, ugyanakkor határozottan kiüresíteni az emelvény előtti teret, ahol néhány másodperccel később a hatalmas monstrum iszonyatos csörömpölés kíséretében arccal a betonba vágódott. Rövid csendet követően a folyamatosan duzzadó tömeg üdvrivalgásban tört ki, a tapsvihar még percekig betöltötte az időközben sötétségbe burkolózó teret és a környező utcákat, még több embert csalogatva a nem mindennapi látványhoz. Miklós a taps után elégedetten engedte le a kezeit, amikor is egy kecses, ámde erős tenyér simult az övéhez.

– Anna! – kiáltott fel hirtelen. Ez a név úgy tört a tudatába, mint amikor a tűzhányó belsejéből tör elő a forró láva. Anna is ott volt a ledöntött szobornál, és Annáé volt az a női hang, amely a versikét súgta a fülébe! De hol van most Anna? A Sziklakórházban maradt? Miklós szeretett volna azonnal kiugrani az ágyból, és megkeresni Annát. Próbálta kinyitni a szemeit, de a géz nem engedte. A fejéhez kapott és cibálni kezdte a gézcsíkokat, amikor Jolán nővér belépett a kórterembe.

– Még nem veheti le a kötést! – kiáltotta rémülten, és Miklóshoz sietett. – Kérem, nyugodjon meg! – mondta első rémületéből felocsúdva kissé gépiesen, és elkapta Miklós kezeit. – Meg kell értenie, hogy végzetes hibát követne el azzal, ha most levenné a kötést. Meg kell várnia, amíg Kelemen doktor délután visszajön.

– Én most azonnal meg akarok tőle szabadulni! – kiabálta Miklós elkeseredetten. – Tudnom kell, látnom kell…

– Idefigyeljen – csattant fel a nővérke –, ha most leveszi, lehet, hogy örökre tönkremegy a szeme! Hónapokig le volt kötve, nincs hozzászokva a nappali fényhez.

Ez meggyőzte Miklóst, aki megadva magát, erőtlenül roskadt vissza az ágyra. Igazat kellett adnia a nővérnek: a sietséggel csak még nagyobb kárt okozhat. Be kellett látnia, hogy ezt a kis időt igazán érdemes kivárni, hiszen szenvedett már éppen eleget, egy meggondolatlan mozdulattal nem kárhoztathatja magát örök vakságra.

A nővérke kisietett a kórteremből, és hamarosan egy fecskendővel tért vissza. A biztonság kedvéért hozott egy kis nyugtatót, és a beteg épen maradt karjába fecskendezte. Miklósnak már nem volt ereje tiltakozni, megadta magát az orvostudomány egyik leghatékonyabb fegyverének.

Késő délután volt, mikor felébredt. Azonnal érezte, hogy egyedül van a kórteremben. Bár a szomszéd ágyon fekvő beteg élettelen testét már egy órával korábban kitolták a szobából, a halál átható, nyomasztó és mindent megsemmisítő illata még a levegőben keringett.

– A Jóisten csodálatosan alkotta meg az emberi szervezetet – jutottak eszébe Kelemen doktor szavai. – Ha az egyik érzékszerv nem működik, akkor a többi érzékenyebb lesz.

Így volt ez Miklóssal is. A vakon töltött idő alatt szaglása kifinomodott, hallása élesebb lett. De nem csak a fizikai értelemben vett érzékszervek működése erősödött fel, hanem az a bizonyos hatodik érzék is egyre intenzívebben közvetítette számára a körülötte zajló eseményeket, a ki nem mondott szavak és a mozdulatok mögötti érzelmeket és indulatokat.

Óvatosan felemelkedett az ágyban. Hallotta, hogy valaki benyit az ajtón.

– Felébredt végre? – kérdezte Jolán nővér, bár ez inkább kijelentés volt, mint kérdés. – Azonnal szólok Kelemen doktornak, hogy jöhet! – és már el is viharzott. Nem sokkal később a doktor senkiével sem összekeverhető, sietős lépteinek zaja ütötte meg a fiatalember füleit.

– Miklós, most le fogom venni a kötést – szólt az ismerős hang a beteg ágyához lépve –, de a szemét még nem nyithatja ki, majd csak akkor, ha szólok. Azt nem ígérhetem, hogy látni is fog –igyekezett a tőle megszokott tárgyilagossággal beszélni, miközben próbálta lélekben felkészíteni a betegét arra, amire nem lehet felkészülni. – Jolánka, kérem, hozza közelebb a kötözőkocsit!

Miklós még kicsit kába volt a nyugtatótól, így hirtelen nem tudta, hogy hol van és miről beszél az orvos. Ösztönösen összerezzent, mikor meghallotta a kötözőkocsi zörgését a kórterem kövezetén.

Jolán nővérnek, mint mindig, most is jó kedve volt. Szinte énekelve mondta:

– Már itt is vagyok. Adhatom az ollót, doktor úr?

Jolán nővér kicsattanó jókedvét az egyszerű szemlélődő ezekben a nehéz, kegyetlen időkben talán könnyelmű kacérságnak tartotta volna. Ám akik vele dolgoztak, tudták, hogy a jókedv és a mosoly komoly fegyver, ami nélkül nem lehetne megharcolni a mindennapokat. Igazi pajzs, ami mögé elrejthető a küzdelmes hétköznapok hiábavalóságának nyomasztó érzése. Az ilyen titkokat csak azok tudhatják, akik Jolán nővérhez hasonlóan nap mint nap szétszakadt testekkel és derékba tört életekkel találkoznak.

– Adja, kérem! – bólintott rá a doktor, mire a nővér egy határozott mozdulattal az orvos markába tette a gézvágó ollót.

Miklós ekkor értette meg, hogy mi történik körülötte. Egy hideg fémet érzett a halántékánál, és a füléhez egészen közel kellemetlen, sercegő hangot hallott – uralkodnia kellett magán, hogy ne húzza el a fejét. Érezte, ahogy a doktor bontani kezdi a kötést, és félelemmel vegyes izgalom járta át erőtlen tagjait. Végül lekerült az utolsó gézlap is.

– Jolánka, legyen kedves lemosni a szemhéjakat! – törte meg a feszült csendet Kelemen doktor mindig halk, ugyanakkor határozott hangja. – Köszönöm, kérem, készítse elő a Bunsen-égőt! Most lekapcsolhatja a villanyt – hangzottak az újabb utasítások. Miklós szíve a torkában dobogott.

– Rendben van, óvatosan kinyithatja a szemeit – mondta a doktor, most már a fiatalemberhez fordulva.

Miklósnak pár másodpercig erőlködnie kellett, mire több hónapnyi lezártság után végre fel tudta nyitni a szemhéjait. Nem látott semmit. Egy pillanatra úgy érezte, hogy összedől körülötte a világ. Megkapaszkodott az ágy szélében. Fojtogató csend telepedett a kórteremre. Kelemen doktor jól értett a betegek nyelvén, és azonnal megérezte a hallgatás mögötti félelmet.

– Ne ijedjen meg, ha most még nem lát semmit, várunk egy pár percet – biztatta betegét. – Az ideghártyán lévő fényérzékelő receptoroknak szükségük van egy kis időre, amíg magukhoz térnek – mondta, majd magában hozzátette: Már ha maradtak egyáltalán.

Kis idő elteltével Miklós pislákoló fényt pillantott meg a szoba egyik sarkában, majd lassan kivette a helyiség és egy emberi alak körvonalait – utóbbi egy árnyalatnyival sötétebbnek tűnt a környezeténél.

– Doktor úr, az ablak előtt áll? – kérdezte kitörő örömmel.

– Maga lát engem, Miklós? – kérdezett vissza az orvos leplezetlen csodálkozással.

– Ez igazi csoda! – csapta össze a kezeit Jolán nővér.

– Igazán csodálatos – jegyezte meg zavarodottan Kelemen doktor, aki továbbra sem merte elhinni, hogy a beteg valóban lát.

Miklós örömmámorban úszott. Annyi fájdalom és szenvedés, és olyan hosszú, vakon töltött idő után már kezdett lemondani arról, hogy visszakaphatja a látását. Úgy érezte, hogy győzelmet aratott a gonosz felett, és jutalmul, hogy kibírta mindazt a szenvedést, amit a sors rámért, szerette volna elkapni a Sátán grabancát, hogy most az egyszer ő nevethessen az örökké kárörvendő arcába. Megpróbált mosolyogni, de a sérült arcidege ismét megakadályozta ebben. Ez kijózanítóan hatott rá: be kellett látnia, hogy sérüléseinek nyomaival örökre együtt kell élnie. Megégett bal karját sem tudta maradéktalanul minden irányban mozgatni – a hegek és kontraktúrák nem engedték.

– Mi történt a közvilágítással, miért nem égnek kint a lámpák? – kérdezte, miután gondolataiból visszatérve sikerült szemügyre vennie a környezetét, és észrevette, hogy a kórtermet a Bunsen-égő pislákoló lángja mellett egyedül az újhold sovány fénye világítja be.

– Már egy ideje nem működik – érkezett a kimért válasz Kelemen doktor felől a szokottnál kissé fáradtabb, szomorkásabb hanglejtéssel.

– Doktor úr – kezdte Miklós bátortalanul –, valami történt a fejemmel. A robbanásra emlékszem, de olyan, mintha az emlékeim is megsemmisültek volna. Néha álmomban tisztán hallok egy női hangot. Azt hiszem, hogy édesanyám hangja ez, de nem vagyok benne egészen biztos. Aztán a robbanás, Anna, és ennyi. Többre nem emlékszem.

– Adjon magának időt Miklós! – köszörülte meg a torkát Kelemen doktor. – Még csak most kezdenek kiürülni a gyógyszerek a szervezetéből. Egyáltalán nem meglepő, hogy nem emlékszik mindenre azok után, amin keresztülment. Tudja, az emlékezet egy nagyon összetett dolog. Önt nem csak fizikai sérülés, de érzelmi megrázkódtatás is érte, ami minden sérülés velejárója, főleg ha ilyen súlyos, mint az öné. Majd szépen helyreáll minden. Bizonyos hangok, képek, szagok, érzelmek elindíthatják az emlékek folyamát.

Miklósnak egyáltalán nem tetszett, amit hallott. Megégett kezével ideges mozdulatot tett, mintha ezzel siettethetné az emlékezés folyamatát. Kelemen doktor értette a ki nem mondott szavakat is.

– Tudja mit? Tegyünk egy próbát! – javasolta. – Felteszek néhány kérdést, és meglátjuk, hogy mire emlékszik. Azt meg tudja mondani, hogy mikor született?

– 1931. május 31-én – vágta rá Miklós, de a félhomály miatt nem láthatta, ahogy a doktor a fejét csóválja.

– Ki a miniszterelnök? – hangzott a következő kérdés.

– Nagy Imre! – kiáltott fel Miklós, és diadalmasan hozzátette: – Győzött a forradalom. Lelki szemei előtt hirtelen megelevenedtek a képek. Látta, ahogyan a tömeg a Lenin körúton^3 hömpölyög, majd a Március 15. térre értek, ahol a Bem-szobornál először az írószövetség elnöke szólalt fel, felolvasta a szervezet kiáltványát, ezt követte a 16 pont. Végül elhangzott a Nemzeti dal is. A vers refrénjét a tömeg egyhangúlag skandálta. Felemelő pillanat volt, amikor végre leomlottak a színfalak. A szelíd októberi napfényben nem csak a hangok, de a szívek is összeolvadtak. Addig a pillanatig senki sem mert hangot adni a sérelmeinek, mindenki csak magában hordozta a megaláztatást és a bánatot, amit az elnyomó hatalom kegyetlen helytartóitól kellett elszenvednie, mit sem sejtve a mellette lévő ember fájdalmáról. És ennek egy szempillantás alatt lett vége. A sok szenvedés, ami az évek alatt összegyűlt az emberek lelkében, azon a ragyogó, napsütéses őszi napon, mint egy időzített bomba, felrobbant. Csodálatos élmény volt, amikor az magyarok annyi rettegésben töltött év után ismét egymásra találtak, és egymásba karolva vonultak Budapest utcáin egy szebb jövőt remélve. Igazi csoda volt ez, ahhoz hasonlítható, mint amikor üdítő vizet adó forrás fakad a sivatagban. Akkor és ott mindannyian egyek voltak, egy szívvel, egy lélekkel és egy szent akarattal kiáltották: „Ruszkik, haza!”

Miklós örült, hogy ismét jól válaszolt, és örömmámorában észre sem vette, hogy Kelemen doktor bajsza alatt fájdalmasan sóhajtott. A kórterem magas, komor falai hallgatásba burkolóztak. Az ablak előtt magasodó fák imbolygó ágai a falakra fenyegető árnyakat rajzolva sötét táncot jártak a sápadt holdfényben. Mintha egy hatalmas pók szőné mindent elnyelő hálóját. A sötétség oltalmában Jolán nővér gyors, gyakorlott mozdulattal elmorzsolt egy könnycseppet a szeme sarkában, majd sietve kihúzta magát, mint egy katonatiszt, aki soha sem mutathatja magát gyengének. Szelíd tekintetét kérdőn fordította Kelemen doktorra, aki még mindig maga elé meredve állt. Erre a válaszra egyikőjük sem számított.

A gyászos csendben Miklós ismét hallani vélte a Sátán kacaját. Az ismerős hangtól borzongás futott végig a hátán.

– Hol van Anna? – kérdezte hirtelen. Az orvos és a nővér az emlékezés fájdalmának súlya alatt hallgattak. Mivel a beteg választ nem kapott, hangosabban kérdezte:

– Hol van Anna? – Hangjába riadtság vegyült.

– Milyen Anna, Miklós? – kérdezett vissza az orvos értetlenül.

– Hát Anna… egy pár napja már nem hallom a hangját – tette hozzá halkan.

– Khm – köszörülte meg a torkát Kelemen doktor némi hallgatás után. – Ma délután átnéztem a dokumentációját. Önt tavaly, november 4-én szállították a Sziklakórházba égési sérüléssel és epidurális vérzéssel. Ez a koponyacsont belső fele és a kemény agyhártya között keletkezett vérömlenyt jelenti, amit ha nem operálnak meg időben, halálos lehet. Még aznap megoperálták, ekkor vették észre, hogy a bal szemébe szilánk fúródott. Másnap a szemét is sikeresen megoperálták, de sajnos fertőzés lépett fel, ami további műtéteket tett szükségessé. A Sziklakórházban még három, nálunk további négy szemműtétre került sor. A koponyaműtéttel együtt az összesen kilenc operáció, és ebbe nem számoltam bele a sérült karján, az arcán és a törzsének megégett részén végzett apróbb beavatkozásokat. Vérátömlesztésre több alkalommal volt szüksége.

– Várjon egy kicsit! – szakította félbe Miklós levegő után kapkodva. – Mégis mióta vagyok itt?

– Tavaly, december 20-án szállították át hozzánk, miután a Sziklakórház bezárt.

– Ma milyen nap van?

– 1957. március 22-e.

Miklóssal forogni kezdett a világ. Egyszerűen nem tudta elhinni, hogy már majdnem fél éve fekszik kórházban. Ami neki csak pár napnak tűnt, az valójában öt hosszú, gyötrelmekkel teli hónap volt. A döbbenettől azt sem tudta, hogy mit kérdezzen, csak bámult maga elé mereven, mint aki mély álomból ébredve úgy véli, hogy kísértetet lát.

– Mára elég lesz ennyi – szólalt meg végül Kelemen doktor halk, határozott hangon. –Rendkívüli csoda, hogy megmaradt a látása. Pár hétig még sötét szemüveget kell hordania, így védjük meg a szem ideghártyáját az erős fénytől. Tudja, a kék szemű embereknek amúgy is érzékenyebb a szemük a fényre. Beletelhet egy hétbe is, mire újra megtanul segítség nélkül járni. Ha minden jól megy, két hét múlva haza is tudjuk engedni.

– Haza? De hova haza? – kérdezte értetlenkedve Miklós, aki még mindig nem hitte el, hogy ez az egész vele történik. – Hiszen még azt sem tudom, hogy mi a teljes nevem.

– Az iratai szerint önt Vasváry Miklósnak hívják, és 1930. december 1-én született. Ha gondolja, felvesszük a kapcsolatot a személyi igazolványában szereplő címmel.

– Vasváry – ismételte Miklós halkan, ízlelgetve a szót, hátha az további emlékeket indít el benne, de nem történt semmi. Idegenül hatott rá ez a név, mintha nem is az övé lenne.

– Jolán nővér hoz önnek egy tabletta nyugtatót éjszakára, hogy tudjon pihenni – zárta rövidre a beszélgetést Kelemen doktor, és a tőle megszokott sietős léptekkel elhagyta a kórtermet.

Jolán nővér gyorsan elpakolta a kötözés kellékeit, majd a kötözőkocsit maga előtt tolva elindult a megígért tablettáért. Miklós pedig ismét magára maradt a kétségeivel, az összetört emlékeivel és a másnaptól való félelmével.

2

A villa

Borús délelőtt volt, sötét felhők álltak a friss tavaszi napfény útjában, mintha szándékosan akarnák akadályozni a szelíd, éltető sugarak igyekezetét a Föld felé. Miklós doktor Kelemen Imre orvosi szobája előtt várt a zárójelentésére. Nem volt ezzel egyedül. A folyosó zsúfolásig megtelt betegekkel és kísérőikkel, akik szintén a doktorra vártak.

Miklós a kötés levétele óta sokat erősödött. Egyensúlyérzéke visszatért, a hosszú fekvés következtében legyengült izmai is lassan életre keltek. A sötét szemüveg, amit a nappali fény miatt állandóan hordania kellett, eleinte zavarta, később pedig már örült neki, hogy van, ami mögé elrejtheti sérült arcát. Az elmúlt hetekben megpróbálta a gondolatait is rendezni. Minél többet gondolkozott, annál több kérdés fogalmazódott meg benne, amire nem kapott választ.

Sikerült felidéznie a forradalom néhány pillanatát. A békésen induló októberi tüntetés egyik pillanatról a másikra véres küzdelembe csapott át. Akkor dördülhetett el az első lövés a rádiónál, amikor ők Annával a Sztálin-szobor ledöntését nézték a Felvonulás téren^2, nem is sejtve, hogy azokban a percekben egy új fejezet veszi kezdetét Magyarország történelmében. A népet ugyanis, amely szívében már felszabadult az októberi napsütésben, nem lehetett tovább rettegésben tartani. Az emberek fegyvert ragadtak, hogy felvegyék a harcot az elnyomók ellen. Ez volt az a pont, ahonnan már nem volt visszaút. Hamarosan harckocsik zajától és géppuskák ropogásától lettek hangosak a főváros utcái. Egyszeriben harctérré változtak a terek, a körutak, de még a sikátorok is. Pillanatok alatt barikádok alakultak, és rövid idő alatt megszervezték az új magyar nemzetőrséget. A kezdeti nagy káosz után ugyanakkor hihetetlen rend uralkodott a támaszpontokon: mindenki tudta, hogy mi a feladata.

Az viszont sehogy sem fért a fejébe, hogyan kerültek a tankok a Krisztina körútra, hiszen a szovjet katonáknak menniük kellett. A 16 pontban megfogalmazott követeléseiknek ez volt az első és legfőbb pillére. Maléter Pál elindult már, hogy tárgyaljon az orosz csapatokkal a végleges kivonulásról, ezt a Szabad Kossuth Rádióban^3 is bemondták, ahonnan Mozart Egmont nyitánya után a forradalmi hírekről értesültek. Azonban a kirakós egyik darabkája még hiányzott, ami megmagyarázhatta volna a történteket. Miklós hiába törte a fejét, nem tudott rájönni a titok nyitjára, amikor pedig a nővérektől kérdezősködött, olyan volt, mintha falakba ütközött volna: senki sem akart a felkelésről beszélni.

Egy azonban bizonyos volt számára: a nép győzött, mert nem lehetett másképp. Nagy Imre – ugyan némi vonakodás után – ismét elfoglalta méltó helyét a miniszterelnöki székben. Október 24-én, alig 24 órával a tüntetés kezdete után megalakult a második Nagy Imre-kormány, Magyarország semlegességének kikiáltása után pedig, november 3-án, a harmadik Nagy Imre-kormány kezdte meg működését. A segítség is úton volt már. Lengyelország jelentős élelmiszer- és gyógyszerszállítmánnyal segítette a magyar szabadságharcosokat, és nemzetközi tárgyalások zajlottak a fegyveres támogatásról is, Kéthly Anna pedig New York-ba készült, hogy egyenesen az ENSZ elé terjessze a magyarok ügyét. A pesti srácoknak, akiknek november elejére az ereje és a fegyvere is jócskán fogytán volt, már csak pár napig kellett kitartaniuk a barikádok mögött.

Az elmúlt napokban a szabadság mámorító érzése megsokszorozta Miklós erejét. Ugyanazt a felszabadult örömöt érezte, amit az októberi felvonulás alkalmával. Alig várta, hogy a zárójelentés átvétele után végre elhagyhassa a kórházat, és magába szívhassa a szabad, semleges Magyarország tiszta levegőjét.

A folyosó másik végén egy nagydarab, pocakos, ötven év körüli úriember fordult be. Elegáns fekete öltönyt, selyem nyakkendőt és kalapot viselt. Szinte elsodorva az embereket, átfurakodva a tömegen, zihálva állt meg Kelemen doktor ajtaja előtt. Úgy tűnt, hogy fontos dolga van, mert meg sem várta a választ, kopogás után azonnal benyitott a szobába. Miklós nem szerette az efféle sietséget. Úgy gondolta, hogy ilyet csak gátlástalan emberek tesznek, akik saját magukat mindenki más elé helyezve, bármi áron érvényesítik az akaratukat. De nem tulajdonított különösebb jelentőséget a jelenetnek, inkább megpróbálta kizárni a külvilágot, és amíg csendben várt a sorára, visszatért az emlékeihez. Gondolatban újra ugyanazokat a köröket futotta. Március 15-e tér, Felvonulás tér, Retek utca, aztán a robbanás. A legjobban az zavarta, hogy Anna arcára sem tudott visszaemlékezni. Igaz, a hangja még mindig a fülében csengett, de ez alapján aligha volt esélye megtalálni őt.

Pár perc elteltével Kelemen doktor feje jelent meg az ajtóban, és Miklós felé biccentett:

– Jöjjön be, Miklós!

Miklós felállt, és bár nem tetszett neki, hogy bemenjen, mikor másik beteg van bent, eleget tett a kérésnek, maga mögött hagyva a hosszú várakozás miatt méltatlankodó embereket.

Kelemen doktor szobája egyszerűen, ugyanakkor ízlésesen volt berendezve. Az ablak előtt egy tölgyfaasztal állt, két kényelmesnek látszó, sötétzöld kárpittal bevont fotellel, a fal mellett végig iratszekrénysor. A pocakos úr a jobb oldali karosszékben terebélyesedett, az ajtónak háttal. Tömzsi karjait keresztbe fonta óriási pókhasa felett, melyen a feszülő inget csak az erősen odavarrt gombok nem engedték szétszakadni. Hangos szuszogása arról árulkodott, hogy rendkívüli méretű testében alig maradt hely a tüdő számára. Kalapja még mindig a fején volt, karimája alatt a vaskos hájredők közül ezüstös hajszálak meredeztek.

– Jó napot doktor úr! – köszönt Miklós illedelmesen, miközben a szemét továbbra sem tudta levenni a méretes úrról.

– Jó napot, Miklós! Foglaljon helyet! – Kelemen doktor az üres fotelre mutatott. – Szeretném önnek bemutatni dr. Bádogos András ügyvéd urat.

Miklós bizonytalanul a fotel mellé lépett, hogy kézfogással köszöntse az ügyvédet. A terebélyes alak lomhán megemelkedett, mint akinek már egyáltalán nem sietős a dolga, és gyors, langyos kézszorítással viszonozta a köszöntést, majd azonnal vissza is süppedt a fotelbe. Miklós gyorsan szemügyre vette a kövér arcot, melynek minden szeglete jólétről és önelégültségről tanúskodott. Az apró, sötét, szúrós szemek alatt vastag sasorr emelkedett elő. Hegyesre pödört, vékony szálú bajsza csaknem teljesen eltakarta keskeny ajkait. Az ingnyakából kibuggyanó tokája leginkább egy vágásra váró disznóhoz tette hasonlatossá gazdáját.

Miklós nem értette, miért olyan fontos, hogy megismerkedjen az ügyvéd úrral, sötét szemüvege mögül kérdőn nézett a doktorra.

– Nos, felvettük a kapcsolatot az igazolványában szereplő címmel, és Bádogos úr, a Vasváry család ügyvédje azért jött, hogy hazavigye önt – adta meg a doktor a választ a fel nem tett kérdésre. Miklós továbbra is úgy állt ott, mint a cövek. Nem értette, miért egy ügyvéd jön érte – és egyáltalán, mióta van a családjának ügyvédje?

– Emlékszel rám, öcskös? – kérdezte öblös hangján az ügyvéd. Miklós egy pillanatra megszeppent. Nem tudta őt hova tenni. Úgy gondolta, hogy ha valaha találkoztak volna, akkor biztosan emlékezne erre a nem mindennapi jelenségre.

– Csak vicceltem! – csattant fel az öblös hang, és a kövér arc egy gúnyos mosollyal nyugtázta tulajdonosa fölényét. – Ez amolyan áprilisi tréfa akart lenni, igaz, hogy már ötödike van. Hogy is emlékezhetnél? Még jóformán pólyás voltál, mikor utoljára láttalak! Hö-hö-hö – nevetett, mint aki szemmel láthatóan jól szórakozik. – Kelemen doktor mondta, hogy valami baj van az emlékezeteddel. Valami am… vagy anam…

– Amnézia – sietett a segítségére Kelemen doktor.

– Igen, ez az. Amnézia – ismételte a gúnyos hang.

Miklós mozdulatlanul állt. Fogalma sem volt arról, hogy mit mondhatna egy végtelenül visszataszító embernek, akit most lát életében először, és akiről messziről lerí, hogy kettőjük egyéniségének aligha akad közös vonása. Emellett rendkívül bosszantotta, hogy ez az ismeretlen alak veszi a bátorságot, és arcátlan módon gúnyt űz az ő nyomorult állapotából.

– Na, mi az, öcsi, miért nem ülsz le? Miért állsz ott, mint aki karót nyelt? – folytatta a gúnyolódást az ügyvéd. – Ja, és csak az illendőség kedvéért, vedd már le a szemüveged!

Miklós arcát lángba borította a düh, mégis illedelmesen szólt.

– Előbb vegye le maga a kalapját! – hangzott a határozott válasz. A terebélyes uraság tömzsi kezével a fejéhez kapott.

– Igaz, el is felejtettem – mondta zavarodottan. Miután lekerült a kalap a fejéről, vastag ujjaival gyér hajába túrt.

– Tudja, ügyvéd úr – kezdte Kelemen doktor halk, nyugodt hangján –, Miklósnak még egy ideig viselnie kell a szemüveget. Isteni csodának számít, hogy megmaradt a látása.

– Vagy úgy! – vágott közbe az ügyvéd. – Akkor, ha kész a zárójelentés, doktor úr, mi mennénk is – mondta, mint akinek ismét sietőssé vált a dolga. Hatalmas testét csak némi erőlködéssel sikerült kiszabadítania a karosszék öleléséből. Fújtatva az ajtó felé vette az irányt. Kelemen doktor az ügyvéd sürgetésére gyorsan egy csokorba rendezte a terjedelmes zárójelentés telegépelt lapjait, és egy kicsi papírzacskó kíséretében sietve Miklós kezébe nyomta.

– Ezek a személyes holmijai, a Sziklakórházból való átvételekor kerültek hozzánk – magyarázta. Miklós egy pillanatig mereven bámult a zacskóra, amiben egy igazolvány és valami ékszerféle volt. Az ajtó felől érkező fújtatás egyre szaporább lett, ami azt jelezte számára, hogy az ügyvéd úr türelme fogytán van. A kis csomagot kabátja belső zsebébe csúsztatta, és a doktor felé fordult.

– Köszönöm szépen, doktor úr, amit értem tett, örökké hálás leszek önnek – szorította meg az orvos kezét.

– Ez csak természetes – mondta Kelemen doktor elérzékenyülten, és megveregette Miklós vállát. Meleg, barna szemeibe könnycseppek szöktek az örömtől, hogy van értelme az évtizedek óta töretlen lelkesedéssel végzett, áldozatos munkájának. Ismét talpra állt egy fiatal élet – ez az, amiért érdemes minden reggel korán kelnie. A meghitt jelenetet Bádogos úr sürgető szava zavarta meg:

– A Vasváry család nem lesz hálátlan, ebben biztos lehet, doktor úr! – mondta köszönés helyett, és már ki is lépett az ajtón. Miklós nem tudta mire vélni a hirtelen támadt sietséget és a nyers modort. Undorodott még a gondolattól is, hogy ezzel az emberrel kell mennie, ugyanakkor tisztában volt vele, hogy nincs más lehetősége. Már nagyon szeretett volna találkozni a családjával. Azt remélte, hogy otthon majd visszatérnek az emlékei. Ez a vágya győzedelmeskedett az undora felett, ezért gyorsan elköszönt szeretett doktorától, és követte a méretes embert.

Bádogos András hátra sem nézett, csak széles léptekkel ment előre rendületlenül, fatalpú cipőjével hangosan kopácsolva furakodott át ismét a folyosón várakozó tömegen. Az utcára érve egy, a bejárattól nem messze parkoló fekete gépkocsira bökött. Az utca csendes volt és borús. Miklós nem igazán szerette a nyirkos, esős időt, de most egyáltalán nem zavarta, hogy a kórházi fogságból való szabadulása pont egy ilyen esős napra esett, mert a szemét így kevésbé zavarta az erős fény. Így is gyönyörű nap volt ez számára, hiába próbálta az ügyvéd úr a maga modortalan sietségével elrontani.

Ahogy az autó felé lépkedett, hirtelen az a furcsa érzése támadt, hogy az utca nem csupán az égen tornyosuló esőfelhők és a varjak károgása miatt borús. Valami megmagyarázhatatlan szomorúság keringett a levegőben. Az elmúlt héten számtalanszor elképzelte ezt a pillanatot, amikor több hónapos kezelés után végre kiléphet a szabadba. Nagy levegőt vett, hogy teleszívja tüdejét a szabadság tiszta levegőjével. De ezt a levegőt valahogy nehéznek érezte, és a légvételt fájdalmasnak. Most az egyszer nem akart a megérzésére hallgatni, és elhessegette magától a vészjósló gondolatokat. Az ügyvéd úr közben a kulccsal babrált, majd miután kinyitotta az autó ajtaját, a vezetőülésre huppant. Miklós sem akart lemaradni, de az ajtóval sehogy sem boldogult. Egyszer csak a vastag kéz belülről kitolta azt.

– Úgy teszel, öcsi, mint aki most lát életében először autót.

Miklós eleresztette a megjegyzést a füle mellett, és az anyósülésre ereszkedett. Úgy rémlett neki, hogy valóban most ül életében először autóban. A szélvédőn közben kopogni kezdtek a súlyos esőcseppek. Az autó látványa teljesen lenyűgözte a fiút. Észre sem vette, hogy az ügyvéd úr kikerekedett szemekkel bámulja az arcának bal felén végigfutó sebhelyet.

– Veled aztán jól elbántak – mondta elképedve. Miklós a hang irányába fordult, és egy pillanatra elkapta a guvadt tekintetet. Rosszul esett neki, hogy az emberek megbámulják a sötét szemüveg és az arcát eltorzító heg miatt, de nem kezdett el magyarázkodni. Mit is mondhatott volna ennek az érzéketlen alaknak? Legszívesebben kiszállt volna az autóból, de hamar belátta, hogy azzal nem sokra menne.

Bádogos úr többszöri próbálkozás után, halk káromkodás mellett végül sikeresen beindította a járművet, amely hangos berregéssel, füstöt okádva indult útjára. A Szabolcs utca néptelen volt. A Károly Róbert körúton egy élelmiszerüzlet bejárata előtt hosszú sor kígyózott a szakadó esőben, az emberek cédulával a kezükben várták, hogy sorra kerüljenek. Ahogy tovább haladtak, az egyik tömbház oldalán óriási plakát díszelgett: „Légy tagja a magyar–szovjet társaságnak!” Miklós megrázta a fejét, mint aki délibábot lát, de a plakát csak nem tűnt el. Aztán tovább haladtak. A következő bérház oldalán egy másik, hatalmas cirill betűkkel írott plakát hirdette a Szovjetunió dicsőséges hatalmát.

– Ez meg mit keres itt? – kérdezte elképedve. – Olyan, mintha semmi sem változott volna.

– Mit mondasz, öcsi? – horkantott a vezetőülésből Bádogos úr.

– Ez a plakát. Miért nem szedték már le? Elvégre győzött a forradalom.

Az ügyvéd úr vaskos testét rázni kezdte a nevetés.

– Forradalom? Hö-hö-hö. Most ugye csak viccelsz, öcsi? Talán arra a tavaly októberi zavargásra gondolsz? Forradalom, ajjaj – csóválta kerek fejét. – Hát miféle forradalom az, ami csak tizenkét napig tart? Nem forradalom volt az, csupán néhány reakciós majom ostoba lázadása. Majd megkapják még azok a magukét – legyintett szórakozottan.

Miklósnak még a lélegzete is elakadt. Úgy érezte, mintha a Sátán vasöklével összezúzná a mellkasát. Ez a fájdalom egészen a gerincéig nyilallt, torkát forróság öntötte el, fejében lüktetni kezdtek az erek. Megbukott a forradalom? Hogy lehet, hogy ő erről semmit sem tudott? Anna miért nem mondta neki? Vagy az is lehet, hogy mondta, csak ő fel sem fogta, vagy az is törlődött az emlékezetéből? Ebben a pillanatban értette meg Kelemen doktor szomorú hallgatását a kötés levétele után, és az is világossá vált számára, hogy miért érezte olyan nyomasztónak az első légvételt a kórház elhagyásakor. Ezek szerint már nem Nagy Imre a miniszterelnök. Mi lesz most az országgal? Mi lett a szabadsággal? Hol van Anna? Elméjében kétségbeesetten cikáztak a gondolatok.

Bádogos úr egy pillanatra jobbra fordította a fejét, hogy futó pillantást vessen utasára. Miklós lélegzetét visszafojtva úgy ült ott, mintha kővé dermedt volna, mereven bámult maga elé.

– Na, mi az, öcsi, már beszélni is elfelejtettél? Hö-hö-hö. Csuda egy betegség ez az amnézia! – Egész testében rázkódott a nevetéstől, és vele együtt rázkódott a gépkocsi is.

Miklós összeszorult mellkasával, összetört álmokkal és reményekkel, szétrobbant emlékekkel úgy érezte magát, mintha csak a Sátán játékszere lenne. Első döbbenetéből felocsúdva arra gondolt, hogy az ügyvéd úr biztosan egy újabb áprilisi tréfával akarja nevetségessé tenni őt, hogy jól kimulathassa magát. Ahogy elsuhantak mellette a Dózsa György út magas fái, úgy tűnt számára, ebben a kegyetlen világban ő nem más, mint egy kis hangya, amit hamarosan eltaposnak a föléje magasodó óriások. Rákanyarodtak a Thököly útra. Nem sokkal később az autó egy hangos pöffenés kíséretében megállt.

– Megérkeztünk – sóhajtotta az öblös hang gazdája, majd fújtatva kiszállt az autóból, mire annak alváza érezhetően megkönnyebbült. Miklós feszegetni kezdte a jármű ajtaját, de az ismét kifogott rajta. Kénytelen volt elfogadni az ügyvéd segítségét.

– Nagyanyád már vár téged – mondta neki Bádogos úr, mikor Miklósnak végre sikerült kiszabadulnia az autó fogságából, és egy pocsolyát átlépve a járdán találta magát. – Légy oly kedves, és kíméld őt, szegény már alig él. Tudod, az incidens óta rohamosan romlik az állapota, jó lenne, ha nem tetéznéd a bajt.

Miklós bólintott, közben mereven a járda kövezetét bámulta, majd puszta kötelességtudatból követte a hatalmas uraságot, ügyesen kerülgetve a tócsákat. Fogalma sem volt róla, hogy milyen incidensről beszél az ügyvéd. Igaz, még csak néhány perce ismerték egymást, de már nem tudta, hogy mit hihet el neki és mit nem. Az ösztönei azt súgták, jobb, ha vigyáz ezzel a termetes alakkal. Csak akkor nézett föl, mikor belépett a kapun.

A Thököly út 41. szám alatt elegáns villa magasodott kovácsoltvas kerítéssel. A macskaköves út az épület háta mögé vezetett. Bádogos András jól ismerte a járást. Zihálva felkaptatott a lépcsőn, és becsöngetett a bejárati ajtó melletti csengőn. Kisvártatva kulcszörgés hallatszott, majd feltűnt egy alacsony növésű, kopott cselédruhát viselő fiatal lány alakja, aki lesütött szemmel nyitott ajtót.

– Itt van még Ipoly doktor? – kérdezte Bádogos úr köszönés helyett.

– Igen, itt van még – tördelte kezeit a cselédlány, majd hátralépett és halkan hozzátette: – Jó napot kívánok!

Az ügyvéd úrnak több se kellett, a lányt szinte félrelökve átvágtatott a hallon, és a lépcső felé vette az irányt. Miklós még mindig az ajtóban állt.

– Csak tessék bejönni! – biztatta a lány idegességtől remegő hangon, és kezével a ház belseje felé mutatott, szemeit egy pillanatra sem emelte fel. Miklós a biztatásra esetlenül elindult. Fogalma sem volt, hogy merre menjen a hatalmas házban. Úgy gondolta, hogy ha Bádogos urat követi, akkor nem fog eltévedni. Bizonytalan lépései a hallba vezették, ahonnan gondosan megmunkált bükkfa lépcsősor vezetett az emeleti folyosóra. A hall falait hasonló lambériák díszítették, melynek márvány kövezetére a plafonról alálógó, kristályköves csillár szórta a fényt. A bejárati ajtóval szemben kétszárnyú, üvegtáblás ajtó nyílt a szalonba, melynek bordó ülőgarnitúrája és robusztus ablakait keretező szatén függönyei szinte csalogatták a tekintetet. A lépcső alatti, kicsiny kiszolgálóajtó félig nyitva állt, és ínycsiklandó illatok szálltak a hall irányába. Egyszer csak Terka asszony, a szakácsnő jelent meg az ajtóban. Kifakult kötényt és fejkendőt viselt, kerek arca piros színben játszott: látszott rajta, hogy nagy munkában van.

– Irma, Irma! Hol vagy? – kiabálta.

– Jövök már! – A cselédlány vállait összehúzva iparkodott a hang irányába.

– Mit csináltál azzal a tésztával?

– Odatettem a kályhára, amíg megkel. Csak beengedtem Miklós urat – mentegetőzött Irma. Terka szakácsnő ekkor vette észre Miklóst. Úgy bámult rá kikerekedett szemekkel, mint aki kísértetet lát. Miklós hirtelen nem is tudta, hogyan reagáljon – a szakácsnő elképedt tekintete szinte fojtogatta. Úgy gondolta, hogy néhány kedves szóval át lehet hidalni az ilyen kellemetlen helyzeteket.

– Jó napot kívánok! Hogy tetszik lenni? – kérdezte illedelmesen, mire a szakácsnő szeme még kerekebb lett. Száját szólásra nyitotta, de hang nem jött ki rajta. Egy percig mereven bámultak egymásra: az egyik halványlila fejkendője alól nézett fel, a másik sötét szemüvege alól nézett le. Végül akaratán kívül Bádogos úr sietett a fiú segítségére.

– Ha befejezted a bájcsevejt, akár fel is jöhetnél! – szólt fölényesen a lépcső tetejéről. Miklós kissé meghajolt, hátat fordított a személyzetnek, és elindult felfelé. Még hallotta a szakácsnő hangját a lépcső alól, ahogy Irmához szól.

– Nahát, hogy megváltozott! Lefogyott, és valahogy magasabbnak tűnik. Még azt is megkérdezte, hogy vagyok! Ezek szerint jót tett neki… – és befordult a konyhába, ahol a hangját már elnyelték a falak.

Miklóst zavarta, hogy a háta mögött beszélnek róla, de nem volt mit tenni. Úgy gondolta, hogy egy ilyen nagy házban gyakran megesik, hogy a személyzet tagjai kibeszélik a háziakat. Azonban meglepte, amit az asszonyság mondott. Ezek szerint máskor nem volt hozzá kedves? Nem ilyennek ismerte magát. Azon meg nincs mit csodálkozni, hogy lefogyott: majdnem öt teljes hónapig volt kórházban, hetekig élet-halál között lebegett, ez még a legerősebb szervezetet is megviseli. Emiatt van az is, hogy magasabbnak tűnik, nincs ebben semmi különös. Nem volt sok ideje ezen gondolkozni, mert az ügyvéd úr tovább sürgette.

Az emeleti folyosón hatalmas bükkfa ajtók sorakoztak. Bádogos András halkan bekopogott a lépcsővel szemben lévő szoba ajtaján, majd benyitott.

– Még egy kis türelmet! – szólt ki egy rekedtes férfihang, mire Bádogos úr lábujjhegyen kihátrált, és lassú, óvatos mozdulattal, hang nélkül csukta be az ajtót. Miklóshoz fordult, és szokásos harsány, fölényeskedő hangnemét félretéve ezúttal halkan szólt.

– Szegény, nagyon gyenge. Ipoly doktor mindennap eljön hozzá, amióta a másik szemét is tönkretette a hályog. Múlt hónapban tüdőgyulladás miatt esett ágynak. Már abból úgy-ahogy felgyógyult, csak sajnos a sok fekvés nem tett jót neki – csóválta kerek fejét.

Miklós nyelt egy nagyot, torkában gombócot érzett. Már nem is erőltette az agyát azzal, hogy megpróbálja felidézni a mamája arcát. Úgyis hamarosan meglátja, és akkor lehet, hogy végre eszébe jut minden, és választ kap a kérdéseire is. Ettől a gondolattól a szíve vadul kalapálni kezdett, a dobolást még a fülében is hallotta.

Hamarosan egy cingár, borzas fejű, ősz hajú úr jelent meg a résnyire nyitott bükkfa ajtóban. A feje tetején lévő kopasz foltot úgy vette körbe rendezetlen, fehér haja, mint amikor a rongyszőnyeg közepe kikopik. Nagy, barna szemeit vastag szemüveg keretezte, keskeny orra alatt harcsabajusz lógott. Úgy lépett ki a szobából, mint amikor egy nyulat ugrasztanak ki a bokorból, és egy őzike kecsességével csukta be maga mögött az ajtót.

– Te vagy az, Andriskám? – kérdezte, és olyan hűséget sugárzó tekintettel nézett az ügyvéd úrra, ahogyan csak egy kutya tud a gazdájára nézni. – Én vagyok, Ferikém, ne haragudj, hogy zavarlak, meghoztam a fiút – hadarta egy szuszra az ügyvéd. – Ez itt Vasváry Miklós, az ifjabbik, természetesen.

– Azt mindjárt gondoltam – húzódott mosolyra a doktor szája, és kezet fogott a fiúval. Elszíneződött, ritkás fogaival most leginkább egy papagájra emlékeztetett. – Ipoly Ferenc doktor vagyok, családi orvos.

– Ipoly éppoly nagyszerű orvos, mint régen – próbálta meg Bádogos úr egy elcsépelt poénnal feldobni a hangulatot.

– Ipoly éppoly! Hát ez nagyon jó, Andriskám! Látom, a humorod sosem hagy cserben téged! – veregette meg a barátja vállát a doktor.

– Jaj, milyen is lenne az élet humor nélkül? – sóhajtott a hatalmas test gazdája. – Azt hiszem, hogy egyhangú és elviselhetetlen – adta meg a választ saját kérdésére.

Miután a két jó barát kedélyesen körbeudvarolta egymást, Ipoly doktor jelentőségteljesen Miklóshoz fordult, orrát felhúzta kissé, arca most egy bagolyhoz hasonlított.

– Kedves fiatalúr! Arra szeretném kérni önt, hogy legyen kedves, és ne zaklassa fel nagyon a nagymamáját. Hosszú hetek óta most először sikerült 140 alá vinni a vérnyomását, és nem szeretném, ha ez a találkozás tönkretenné a munkámat. Beszéljen vele, de nagyon kérem, hogy ne tartsa fel sokáig!

Miklós bólintott. Ekkor a két uraság szabaddá tette előtte az ajtóhoz vezető utat. Csak egyetlen gondolat járt a fejében: feltétlenül beszélnie kell a mamájával, hátha ez a találkozás segít majd neki, hogy végre össze tudja rakni széthullott élete darabjait. Erőt vett magán, az ajtóhoz lépett és bekopogott.

– Tessék – szólt ki egy erőtlen női hang. Miklós belépett a szobába, és becsukta maga mögött az ajtót.

A szoba berendezése ámulatba ejtette a fiatalembert. A helyiség közepén terebélyes biedermeier garnitúra állt. A fényesre lakkozott parkettát hatalmas, vörös-kék mintás perzsaszőnyeg borította, a magas ablakokon bordó szaténfüggöny lógott. A falakat festmények díszítették. A szoba végében barokk stílusú baldachinos ágy állt, a szemközti falon óriási falitükör lógott, alatta bársonyhuzatos dívány. Az ablak mellett díszes kis zongora egészítette ki a nem mindennapi berendezést. A szoba minden szeglete jó ízlésről és gazdagságról árulkodott. Miklósnak olyan érzése volt, mintha egy festménybe csöppent volna. Az eső is alábbhagyott kissé, csak a villát körülvevő fák ágairól legördülő cseppek kopogtak az ablaküvegen.

– Kezét csókolom – szólt kedvesen, és az ágyhoz lépett, amelyben egy selyem hálóinges, idős hölgy feküdt, hátát párnakupaccal megtámasztva. Hosszú, ősz haja összefonva omlott a vállára. Még fekvő helyzetben is megőrizte arisztokrata testtartását, sápadt, ráncos arca pedig nemességet sugárzott.

– Itt vagy végre! Nem hiába vártalak – mondta köszönés helyett a hölgy, és szemeit Miklósra emelte. Remegő szája szegletében elégedett mosoly bujkált; a találkozás öröme. Miklós ekkor látta, hogy az asszony mindkét szemét elhomályosította a hályog.

– Itt vagyok – mondta a fiú, és az ágy melletti székre ült. Megfogta az asszony jobb kezét, és ajkához emelte. Az idős hölgy belekapaszkodott a fiatal kézbe, tenyerébe forró csókot nyomott, és hosszan ajkához szorította. Miklós egyszerében olyan melegséget érzett, amilyenben már régóta nem volt része. A homályos szemek láttán eszébe jutottak a vakon töltött hónapok borzalmai, és egy pillanatra ismét átérezte azt a kiszolgáltatottságot, amit látásának ideiglenes elvesztése következtében kellett elszenvednie. Lelkét elöntötte a hála jóleső érzése, hogy visszakapta a szeme világát, és újra az otthonában lehet. Akárhogy is, de hazatért. „Adjon magának időt!” – jutottak eszébe Kelemen doktor szavai. – „Majd szépen helyreáll minden.” Igen, minden rendben lesz – mondta magában, és amióta elhagyta a kórházat, most először komolyan is gondolta.

Vasváry asszony nem akarta elengedni Miklós kezét. Végigtapogatta a tenyerét, majd ujjaival az égés nyomait vizsgálgatta. Szerette volna a fiú arcát is megsimogatni, de az ösztönösen elhúzódott. Nem akarta, hogy mamája megérintse az arcát eltorzító heget.

– Már nagyon vártalak – törte meg végül az asszony az ünnepélyes csendet. – Féltem, hogy nem érsz ide időben. Nekem már nincs sok időm hátra, de még nagyon sok mindent szeretnék neked mondani – sóhajtott egyet. – Az, hogy visszakaptalak, számomra azt jelenti, hogy az Isten meghallgatta az imáimat, és kaptunk még egy esélyt. Te is, én is. – Lassan, tagoltan beszélt, látszott rajta, hogy fárasztja a beszéd, minden egyes kimondott szóért meg kell küzdenie. – A legokosabb az lenne, ha kivonnád magadat a politikai életből, és egy ideig most nem írnál. Veszélyes dolog lett az újságírás. A világ nagyon megváltozott, már nem olyan, mint régen volt, és egyre nehezebb benne eligazodni. Amióta a forradalmat leverték, azóta még rosszabb lett minden. A legokosabb dolog most csendben lenni, és kivárni a vihar végét. – Nagy levegőt vett, majd folytatta. – Apád sem tudott eligazodni. Azt hitte, hogy a szovjetek majd mindent rendbe tesznek. Nem így lett. Hiába mondtam neki, hogy rossz irányba fordult az ország, nem akarta elhinni. Tudod, fiam, mondani bármit lehet, de jobb, ha az ember a szemének hisz, mintsem szavaknak. Apád is rájött aztán, hogy mi mindenben verték át. A pártból is kilépett. Volt bátorsága szembefordulni azokkal, akiket korábban a barátjának vélt. Apád már csak ilyen: foggal-körömmel ragaszkodik az igazához.

Nem alakultak jól a dolgok. A forradalmat megbuktatták. Három hónappal ezelőtt aztán megérkeztek az államvédelmisek. Átkutatták az egész házat a padlástól a pincéig, mindent összevissza borogattak, ki tudja, mi mindent vittek el – iratokat, fényképeket, ékszereket. Még mindig nem sikerült mindent a helyére tenni. Apádat is magukkal vitték, azóta nem tudunk róla semmit. Bádogos ügyvéd urat, családunk régi ismerősét kértem meg, hogy nézzen utána, mi történt vele, de egyelőre még semmit sem sikerült kiderítenie.

Látod, fiam, az igazi barátok a bajban mutatkoznak meg. A másik ügyvédet, Pataki Egont hiába hívtam telefonon, nem válaszolt. Később a titkárától tudtam meg, hogy elhagyta országot. Bádogos urat és Ipoly doktort alighanem az Isten küldte. Már vagy két évtizede nem láttam őket, de a legjobbkor érkeztek, ők tartják most bennem a lelket.

Anyád nem bírta a feszültséget. Igaz, ő sosem bírta, mindig is gyenge idegzetű volt. Pár hete összecsomagolt és külföldre menekült. Abban bízott, hogy te is külföldre mentél. Franciaországba vagy Amerikába, vagy ki tudja hova. Nem tudtunk rólad semmit. Nem tudtuk, hogy megsebesültél. Csak én maradtam itt, mint a kapitány a süllyedő hajón. Téged vártalak. Nekem már mindegy, felettem már eltelt az idő, de előtted, Miklós, ott van az egész élet! – Vasváry asszonyt kifullasztotta a beszéd, rövid szünetet tartott, majd maradék erejét összeszedve folytatta.

– Miklós, nagyon vigyáznod kell, hogy mit mondasz és mit teszel! Olyan napokat élünk, hogy nem tudhatjuk, ki az igaz barát és ki az ellenség. Az egyetlen dolog, amiben bízhatsz, az a becsületed. Még nagyon fiatal vagy, nincs elég tapasztalatod, és azt hiszed, hogy amit a párt tesz, az maradéktanul jó. A szemednek higgy, fiam! – Az idős asszony homályos szemeibe könny gyűlt. – Akármi is történik, meg kell őrizned az emberségedet! Ez az egyetlen kapaszkodó, ami akkor is megmarad neked, ha minden mást el is vesznek tőled. Az igaz emberség pedig abban áll, hogy szolidaritást vállalsz a kiszolgáltatottal, a szenvedővel, az igazságtalanul kifosztottal. Vannak dolgok, amik mellett nem lehet szó nélkül elmenni, mert ha elmész mellette, nem csak az ügyet veszíted el, vagy a barátodat, honfitársadat, de az emberségedet is. És azt elveszíteni, fiam, maga a halál.

Ismét szünetet tartott. Fejét az ablak felé fordította, mintha ki szeretett volna nézni rajta, de a szemein lévő hályog megakadályozta ebben. Szüksége volt pár percre, amíg összeszedi magát, de Vasváry asszonyt kemény fából faragták, nem adta fel egykönnyen. Szürke szemeit a fiúra emelte, és folytatta:

– Miklós, az idő kereke csak egy irányba tud forogni. Ami elmúlt, azon már nem lehet változtatni. Még fiatal vagy és meggondolatlan, el sem tudod képzelni, hogy milyen lesz majd, amikor megöregszel, és tehetetlen leszel, mint amilyen én vagyok most. Fiatal koromban én sem tudtam elképzelni, pedig ez is eljön hamar – hamarabb, mint gondolnád. Egyszer csak azon kapod majd magad, hogy eltelt feletted az idő, és már nem tehetsz semmit. És egyszer eljön az az idő is, amikor számot kell adnod arról, amit tettél – vagy nem tettél, de meg kellett volna tenned.

Az idős hölgy nem tudott tovább beszélni, mert köhögés fogta el. Miklós fürgén felugrott a székről, és az asztalon lévő kancsóból vizet töltött a mellette lévő pohárba. Sietve mamája szájához tartotta a poharat. Miután Vasváry asszony kortyolt a vízből, a fiatalember egy zsebkendővel a homlokát kezdte el törölni. Ekkor valaki hátulról megérintette a vállát. A doktor volt az, akiben egy egész állatkert veszett el, és egy vaddisznó szúrós tekintetével nézett Miklósra.

– Ideje befejezni a beszélgetést, fiatalúr, már így is tovább tartott a kelleténél – morogta. Miklós bólintott, és a mamája felé fordult.

– Most mennem kell – mondta, majd homlokon csókolta az asszonyt. Az felemelte jobb kezét, és a fiú felé nyúlt. Miklós gyorsan a kéz után kapott, de már késő volt. A homályos szemekbe kövér könnycseppek gyűltek, ahogy a sovány arisztokratakéz végigjáratta vékony, fehér ujjait a vaskos sebhelyen. A fiatalember lehorgasztott fejjel tűrte.

– Nyugodjon meg, kedves, az a lényeg, hogy életben van – vakkantotta a doktor a fiú háta mögül. – Most pihennie kell egy kicsit.

– Igen – rebegte az asszony, miközben a könnycseppek végiggördültek sápadt, ráncos bőrén. Kezét továbbra is unokája arcán tartotta, majd ujjait lassan annak nyakára csúsztatta.

– Nincs meg a láncod – állapította meg. – Nem baj, az a fő, hogy itt vagy végre, fiam – tette hozzá szelíden. Miklós a zsebébe nyúlt, és elővette a kis csomagot, amit Kelemen doktortól kapott. A zacskóban egy igazolvány és egy nyaklánc volt.

– Itt van – mondta, és a láncot az asszony tenyerébe tette. Vasváry asszony finom ujjaival hosszan fürkészte a gondosan megmunkált ékszert, annak minden részletét alaposan kitapogatva. A fehérarany ötvözetből készült apró láncszemek sora medálban végződött. A medál egyik oldalán a Vasváry család címere díszelgett, a másik oldalán kereszt ábrázolódott. Miután az idős asszony megbizonyosodott afelől, hogy a nyaklánc családi ereklye, katonásan előrenyújtotta, hogy visszaadja azt unokájának. Miklós némán elvette az ékszert, a zsebébe csúsztatta, és kissé hátralépett. A doktor csak erre a mozdulatra várt, hogy végre munkához láthasson. Nagy lelkesedéssel csavarta a vérnyomásmérőt a kimerült asszony karjára. A fiú, miután felmérte, hogy rá már semmi szükség nincs, lassan kifelé hátrálva elhagyta a szobát.

Az emeleti folyosó üres volt. A házat betöltötte a frissen főzött kávé kellemes illata, a szalonból pedig felhallatszott Bádogos úr öblös nevetése. Micsoda egy gátlástalan alak! – gondolta Miklós magában. Meglehetősen kifárasztotta a sok újdonság, szeretett volna lepihenni egy kicsit. Körbenézett, hogy vajon melyik ajtó mögött rejtőzhet az ő szobája, majd határozatlan léptekkel a folyosó vége felé vette az irányt.