Francesca Giacco

Hat nap Rómában

részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Francesca Giacco: Six Days in Rome
Grand Central Publishing, Hachette Group Book
1290 Avenue of the Americas, New York, NY 10104

Copyright © 2022 by Francesca Giacco

Hungarian translation © Gellért Marcell, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 318 6
ISSN 2939-5623

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Szerkesztette: Aranyossyné Bondi Judit
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borító: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Előszó

Via Giulia

Lépten-nyomon a nevembe botlok ebben a városban. Szűk zsákutcák, eldugott, apró terek, felújításra váró templomok falairól köszön rám. De találkoztam már vele egy busz oldalára ragasztott parfümreklámon is, és egy ódon ház falán, ahonnan mályvaszínű betűkkel kiáltotta világgá valakinek a szerelmét vagy gyűlöletét.

Em soha nem voltam. Sem Emma. Sem Emily. Csakis Emilia.

Semmi becenév vagy rövidítés. Még akkor sem, amikor egyszerűbb lett volna megállapodni valamelyik közkedvelt változatnál. Következetesen ragaszkodtam hozzá, kijavítottam mindenkit, aki nem jól ejtette ki, amikor felolvasta az osztálynévsorból vagy egy névjegykártyáról. Erre mindig gondosan ügyeltem. Csak akkor kötök kompromisszumot, ha muszáj.

Befordulok az egyik utcába, ami a nevemet viseli. A járdára sűrű árnyékot vetnek az erkélyek között kifeszített köteleken száradó ruhák. Egy közeli templomban harang kondul.

A nap kíméletlenül ontja a sugarait, nincs hova bújni a hőség elől. Főleg ilyenkor, a nap közepén, miután beköszöntött a nyár. A murvafürt már elindult hódító útjára, hogy a következő hónapokban az ablakok és ajtók mentén beszője a házak falát. A sárgának ezt a különös árnyalatát csak a római házak falán látni, ahol, úgy tűnik, nem fog rajta az idő. Ezzel a színnel sehol máshol nem találkoztam.

Csak néhány napra jöttem, és egyedül. Ezt az utat hónapokkal ezelőtt terveztük meg kettesben valakivel, az ő kívánságára. De azóta kilépett az életemből, és most már lassan kezdem megszokni, hogy nincs, már nem hiányzik úgy, mint kezdetben, de legalábbis már nem fáj, amikor rá gondolok. Elment, és remekül megvagyok nélküle.

A saját tempómban járom a várost. Az arcom nyugodt, a vonásaim kisimultak, csak mosolyra nem futja még. A szandálom talpa talán a kelleténél hangosabban csattog a kövezeten, bár igyekszem könnyedén járni. Innen is, onnan is, csukott ablakok és félig nyitott ajtók mögül, kihallatszik az ebéd utáni mosogatás edénycsörömpölése.

Ebben a városrészben nincsenek különösebb látványosságok, amelyek idevonzanák a turistákat: sem szobrokkal díszített szökőkutak, sem az útikönyvekből ismert romok. Még egy magaslati pont sem, ahonnan kilátás nyílna a városra. Ebben a napszakban az egész város egy röpke órára elszenderül. Minden különösebb cél nélkül bolyongok az utcákban. Érzem, ahogy a vádlim minden lépésnél megfeszül a meredek emelkedőn. A nap perzseli a karom, a nyakam, de leégni nem fogok, csak egy árnyalattal barnább lesz a bőröm. Néhány szerzetes megy el mellettem. Cigarettával a kezükben, gesztikulálva, halkan társalognak. Öten vannak. Ketten is felém fordulnak és rám mosolyognak. Válaszképpen szemérmesen összeszorítom az ajkam, miközben arra gondolok, milyen kegyetlenül izzadhatnak azokban a bokáig érő, fekete poliészter csuhákban. Dizájner napszemüvegeiken és márkás karóráikon mint apró tükrökben meg-megcsillan a vakító délutáni napfény.

A volt kedvesem, a férfi, aki úgy volt, hogy itt lesz velem, római katolikus hitben nevelkedett. Kisgyermekként ministrált is. Ma is egy aranykeretbe foglalt szentképet hord a nyakláncán. Volt idő, néhány évtizeddel ezelőtt, amikor komolyan fontolgatta, hogy az egyház szolgálatába áll. Néhány hónappal korábban, amikor a vállamra hajolva nézte, ahogy megveszem a repülőjegyeket, leplezetlen nosztalgiával ezt mondta: „Rómában mindig megdobogtatja a szívem az a sok pap és apáca. Szinte sugároznak a boldogságtól. Mintha milliókat nyertek volna a lottón.” Aztán két kézzel megfogta a vállam, és így folytatta: „Jóleső érzés, nem? Hogy nekik megadatik ez a bizonyosság.” Majd kortyolt egyet a borából, és hozzátette: „Helyesbítek. Ehhez képest egy lottónyeremény semmi. Birtokolni a bizonyosságot élethosszig. A sírig és azon is túl, örökkön örökké. Ámen.”

Arra gondolok, vajon mit szólnának ezek a szerzetesek, ha mindezt elmondanám nekik, ha hallanák ezt a kései vallomást.

Vékony patakocska csordogál a kockakövek között, amelyeken lépkedek. A számtalan utcai csap vagy szökőkút egyikének ajándéka. Ide-oda kanyarogva a résekben, békésen csordogál lefelé. Milyen jó neki. Csak a gravitáció törvényének kell engedelmeskednie.

Időközben felébredhetett a város, vagy csak eltévesztettem az irányt, mert mire felocsúdok, egy turistacsoport közepén találom magam. Idegenvezetők lengetik a színes zászlóikat, és mondják a magukét az ingzsebükre csíptetett mikrofonokba. Itt is, ott is férfiak böngészik a csoportok számára kinyomtatott térképeket, és tört olaszsággal magyarázzák társaiknak a látottakat. Egy alacsony kőfalon fiatal nő ül térdig érő, mosószert régen látott, színes szoknyában, kezében gitárral, és a Hotel Californiával igyekszik magára vonni a turisták figyelmét. Szandálja a földön hever, csupasz lábát lóbálva üti a taktust a dalhoz.

Egy korosodó olasz házaspár engem néz, mintha akarnának tőlem valamit. A férfi lassú, bizonytalan léptekkel el is indul felém próba szerencse alapon. A felesége követi.

– Quale strada per la Fontana di Trevi? – kérdezik egyszerre. Arcukon, „akár a kitárt ablakok”, széles, várakozással teli mosoly.

Azt hiszik, idevalósi vagyok és ismerem a várost, vagy legalábbis beszélem a nyelvüket. Jóleső elégedettséggel könyvelem el a diadalt, mint minden amerikai, akinek külföldön sikerül, legalább látszatra, hasonulnia a helybeliekhez.

Ez már többször megesett velem, ezért is tanultam be az ilyenkor adható válaszokat, a szállásom előszobájában lévő tükör előtt csiszolgatva a kiejtésem. Mi dispiace, non parlo Italiano. Vagy ha úgy érzem, többre is képes vagyok: Non parlo molto bene I’Italiano.

Most azonban, amikor tétje is van, teljesen leblokkolok. Egyszerűen megvonom a vállam anélkül, hogy egy szót is szólnék. Bele is vörösödöm, és elfordulok, így adva tudtukra, hogy másnál próbálkozzanak.

A legközelebbi hídon átmegyek a Tevere másik partjára. A tűző napon felgyorsítom a lépteimet, hogy az álmélkodó turisták csoportjai között manőverezve minél hamarabb elérjem Trastevere fáinak enyhet adó árnyékát.

Az első útkereszteződésnél egy várakozó autóból Tom Waits egyik dala szól. Csak pár ütemet hallok belőle, mielőtt a lámpa zöldre vált, de ennyi is elég, hogy ráismerjek erre a mély, rekedtes hangra, amit olyan sokszor hallottam: hol fátyolosnak, mélabúsnak, mint ebben a számban, hol vidámnak, derűsnek, mint abban a másikban, amit a szüleim házának teraszán hallgattam, ahova kimentünk cigizni, és olyan jót derültem apa egyik poénján. „The night does funny things inside a man” – énekli.

Behunyom a szemem, és már ott is vagyok, abban a bárban, ahova bemenekültünk egy jéghideg sörre a kegyetlen hőség elől azzal a férfival, aki kívülről tudta ennek a dalnak a szövegét. Egy férfival, akivel akkor kezdődött minden, akinek a csapnivaló énekhangjába és ráncokkal sűrűn barázdált homlokába kezdtem beleszeretni.

Tom Waits, az a dal, az a bár: egy-egy finoman összehangolt emlék a múltból. Dalok, versek, éjszakába nyúló esték és kora reggelek színes, változatos és szüntelenül változó, de nem halványuló kaleidoszkópja. Megkövesedett emlékek. Akár az érdemérmek: lehetek rájuk büszke, vagy szégyellhetem őket.

Azon túl, hogy itt-ott rendelek egy italt, kérek még egy kis olívaolajat vagy félhangosan elrebegek egy scusit, ha véletlenül meglökök valakit a könyökömmel a tömegben. Mikor fogok újra beszélgetni, úgy igazán beszélgetni valakivel?

Tartalom

Előszó – Via Giulia

Csütörtök

Péntek

Szombat

Vasárnap

Hétfő

Kedd

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Lora – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0