Douglas Preston – Lincoln Child

A CSONTOK REJTÉLYE

Douglas Preston

Lincoln Child

A CSONTOK
REJTÉLYE

A mű eredeti címe

Old Bones

Copyright © 2019 by Splendide Mendax, Inc. and Lincoln Child

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing,
New York, New York, USA. All rights reserved.

Hungarian translation © Kajsza Krisztina

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAJSZA KRISZTINA

A régészeti szakkifejezéseket

KOVÁCS GIZELLA

ellenőrizte

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 801 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Michael Pietschnek

1. fejezet
Október 13.

Korán leszállt az éj a „fények városában”; éjjel egykor vastag felhőtakaró borította az eget, és úgy tűnt, Párizs már nem méltó a nevéhez. Még lent a folyónál is minden sötét és kihalt volt: a helyi lakosok számára már túl későre járt az idő, ráadásul hétköznap volt; a turisták és a romantikázó párok pedig az este hűvössége miatt inkább visszafordultak. Csak egyetlen gyalogos sietett el arra, a hideg ellen felhúzott kabátgallérral, és egy hosszú, üvegfalú hajó úszott végig csendesen a folyón – egy kísértetiesen üres vacsorahajó, mely a kikötő felé tartott –, így a férfi teljesen a magáénak tudhatta a vízparti sétányt.

A sétány kifejezés talán enyhe túlzás volt a régi kőburkolatos, Szajna menti sétaútra, amely alig valamivel a vízfelszín felett futott. Ez a folyószakasz még ebben a kései órában is pazar látványt nyújtott a folyóból hirtelen előbukkanó Cité-szigettel, a Louvre sötét árnyával és a Notre-Dame tornyaival – melyeket bár részben eltakart a Pont au Double, mégis szinte súrolták a fenyegető égboltot.

A férfi egy keskeny padon ült egy faállványzat mellett, melyet azért húztak fel, hogy néhány javítási munkát végezzenek el az antik hídon. Mögötte, mintegy hat méter magasságban egy kőfal emelkedett a Montebello rakpartig; néha egy-egy jármű hangja hallatszott, mely a Szajnától délre lévő főúton haladt el. Mintegy négyszáz méterenként ütött-kopott lépcsők vezettek le az útról a folyóparti sétányra. Itt-ott a magas támfalra rögzített lámpák keskeny, sárga fénysávokat vetítettek a nedves macskakövekre. A padon ülő férfihoz eső legközelebbi utcai lámpát azonban eltávolították a hídon folyó építkezési munkálatok miatt.

Egy csendőr tűnt fel a távolban esőruhában, és míg közeledett, egy Joe Dassin-melódiát fütyörészett. Mosolyogva odabólintott a férfinak, aki visszabiccentett neki, miközben rágyújtott egy Gauloises-ra, és szórakozottan nézte, amint a rendőr a Et si tu n’existais pas dallamára továbbsétál a híd alatt.

Egy hosszú slukkot szívott a cigarettájából, aztán kissé eltartotta magától, és figyelte, hogyan ég le a teteje. A mozdulatai lassúak és fáradtak voltak. A harmincas évei vége felé járt, és egy jól szabott gyapjúöltönyt viselt. Márkás olasz cipőbe bújtatott lábai közt egy vastag, bőr kézitáska hevert, amely meglehetősen viharvertnek tűnt; az a fajta, amit az elfoglalt ügyvédek vagy a londoni Harley Street-i magánorvosok hordanak maguknál. Egy vadiúj robogó volt a mellette lévő padnak támasztva. Semmi sem különböztette volna meg Párizs számos tehetős üzletemberétől, kivéve a sötétben némiképp elmosódottnak látszó vonásait, melyek kissé egzotikusak és nehezen meghatározhatóak voltak: talán ázsiai lehetett, esetleg kazah vagy török származású.

Most a város háttérmoraját egy közeledő kerékpár surrogása zavarta meg. A férfi felpillantott, amikor a hozzá legközelebb eső lépcső tetején feltűnt egy alak. Fekete műszálas rövidnadrágot és sötét kerékpárostrikót viselt, a hátán pedig egy hátizsák volt fényvisszaverő csíkokkal, melyek megcsillantak egy arra haladó autó reflektorában. Az alak a korláthoz állította a biciklijét, lelakatolta, aztán lement a lépcsőn, egyenesen az öltönyös férfi felé tartva.

– Ça va?{1} – üdvözölte, miközben leült a padra. A hideg éjszaka ellenére a biciklis ruhája teljesen át volt izzadva.

Az öltönyös férfi megvonta a vállát:

– Ça ne fait rien{2} – felelte, és egy újabb slukkot szívott a cigarettájából.

A kerékpáros – továbbra is franciául – kitartóan folytatta a beszélgetést:

– Mit keres nálad ez a robogó? – kérdezte, miközben levette a válláról a sárral telefröcskölt hátizsákot.

– A fiamnak lesz.

– Nős vagy? Nem is tudtam.

– Ki mondta, hogy az vagyok?

– Ezt megkaptam, de minek is kérdezősködöm… – mondta nevetve a biciklis.

Az öltönyös férfi a folyóba pöckölte a cigarettáját.

– Hogy ment?

– Sokkal bonyolultabb volt annál, mint ahogy a barátod leírása alapján gondoltam volna. Azt hittem, valami távoli, elhagyatott parkról van szó. Putain de merde,{3} pont a Montparnasse pályaudvar és a katakombák között volt!

Az elegáns férfi ismét vállat vont.

– Ismered Párizst.

– Igen, de ilyesmit nem mindennap lát az ember.

Elhallgattak, és a folyót nézték, miközben egy pár kart karba öltve sétált el előttük, ügyet sem vetve rájuk. Aztán az öltönyös férfi folytatta:

– De ugye elhagyatott hely volt?

– Igen. Szerencsém volt a jelenlegi helyszínnel, pont a Rue Froidevaux-fallal szemben van. Egy kicsit arrébb már megláthattak volna az utca túloldalán lévő bérházból.

– Nehéz volt?

– Nem igazán, kivéve azt, hogy egész idő alatt még a lélegzetemet is vissza kellett fojtanom. És tegnap az az átkozott eső. Nézd! – mondta, és a futócipőjére mutatott, ami még a hátizsákjánál is sárosabb volt.

– Quel dommage!{4}

– Kösz szépen!

Az öltönyös férfi a tekintetével végigpásztázta a sétányt. Egy lélek sem járt arra, nem számítva a már csak a távolból látszódó szerelmespárt.

– Akkor nézzük is meg!

A másik férfi megragadta a hátizsákját, és kicipzározta; újabb sárdarabok kerültek elő, és egy többrétegnyi ponyvába, buborékfóliába és puha szarvasbőrbe göngyölt tárgy. Bűz áradt belőle. Az öltönyös férfi elővett egy zseblámpát, gondosan megvizsgálta a csomag tartalmát, majd elismerően horkantott.

– Szép munka volt! – jelentette ki. – Mennyi időbe telt, amíg ideértél a biciklivel?

– Körülbelül tíz percbe, a mellékutcákon keresztül.

– Nos, jobb, ha nem időzünk itt tovább annál, mint amennyi feltétlenül szükséges.

A férfi lehajolt, és kikapcsolta a térdei között lévő bőrtáskát, ami kinyílt, és a rávetülő szórt fényben valami megcsillant a belsejében.

– Mi ez? – kérdezte a biciklis, miközben odasandított. – Nem fogadok el hitelkártyát vagy aranyat.

– Szó sincs ilyesmiről. A pénzed itt van – mondta, és megpaskolta a zakója mellzsebét.

A kerékpáros várt, hogy a társa kifizesse. Ekkor a férfi, a kezét még mindig a zsebében tartva, hirtelen felpillantott.

– Várj egy percet! – mondta suttogva, és közelebb hajolt. – Jön valaki.

A biciklis is ösztönösen odahúzódott hozzá. A férfi az egyik kezét a társa vállára helyezte, védekezést mímelve, és egyben elrejtve az arcukat az arra haladó járókelő elől. Csakhogy nyoma sem volt járókelőnek; a sétány teljesen kihalt volt. Ekkor a férfi másik keze előbukkant a zakózsebéből: egy Spyderco Matriarchát szorongatott, egy taktikai kést, amelynek vékony, fordított „S” betűt formázó pengéjét egyetlen célra tervezték. A késen lévő Emerson wave-funkció pedig a férfi számára lehetővé tette, hogy már eleve nyitott állapotban húzza elő a fegyvert a zsebéből.

A fegyver alig látszott többnek egy homályos foltnál, miközben belefúródott a biciklis második és harmadik bordája közé; a penge egyre mélyebbre hatolt, átvágva a szív feletti fő artériákat, majd újra kicsúszott a testből. Aztán az öltönyös férfi gyorsan megtörölte a pengét a biciklis rövidnadrágjában, majd fesztelen mozdulattal visszatette a kést a zsebébe. Mindez alig két másodpercig tartott.

A biciklis lemerevedett, részben a meglepetéstől, részben a sokktól. Bár a mellkasürege már megtelt vérrel, de maga a vágás olyan kicsi volt, hogy csak csekély mennyiségben szivárgott a vér a sebből a trikójára. Eközben a férfi a táskájába nyúlt, és elővett belőle egy nehéz acélláncot, valamint egy lakatot. A vízhatlan anyaggal bélelt táskában nem volt semmi más. Felállt, és meggyőződött arról, hogy senki sem tartózkodik a közelben, majd megragadta a robogót, és a biciklis mellkasához nyomta; köré fonta a férfi tehetetlenül lógó karjait, végül a lánccal odakötötte a testet a járműhöz. Szorosan meghúzta a lánc két végét, és összelakatolta őket. Miután még egy pillantást vetett a sétányra és a folyó túlsó partjára, megragadta a kerékpáros testét, és a sötétben a híd alatt a robogóval együtt a parthoz vonszolta. Átemelte a férfi lábát a korláton, aztán elengedte, és hagyta, hogy a test a motorral együtt lassan a folyóba csússzon.

Újabb tíz másodperc telt el.

Kissé nehezen szedve a levegőt a férfi végignézte, amint a holttest a lánc és a robogó súlya alatt végleg eltűnik a szeme elől. Aztán visszasétált a padhoz, óvatosan áttette a becsomagolt tárgyat a hátizsákból a saját táskájába, majd mindkettőt bezárta. Pár pillanatot arra szánt, hogy megigazítsa a nyakkendőjét és lesimítsa az öltönyét, aztán fürgén megindult a sétányon, majd felment a lépcsőn, elhaladt a kerékpár mellett, és menet közben a hátizsákot beledobta a legközelebbi kukába.

Rágyújtott egy újabb Gauloises-ra, erősen megmarkolta a táska fogantyúját, majd leintett egy taxit a Place Saint-Michelen.

2. fejezet
Egy órával később

Clive Benton lelassította a veterán Ford Falconját a Wild Irish Roadnál, befordult egy mellékutcába, és lassan végighajtott a poros úton egészen addig, amíg a kocsi már nem volt látható a főútról. Kiszállt, kinyitotta a csomagtartót, és a vállára vett egy apró hátizsákot. Előhúzta a mobilját, letöltött egy természetjáró applikációt, bemérte a tartózkodási helyét, és megindult az erdőben. A magas jegenyefenyők és a csavarttűs fenyők egymástól nagy távolságban helyezkedtek el, megkönnyítve az avaron való haladást. Az évszak ellenére egyáltalán nem volt hideg: a levegőt egyfajta álmosító melegség járta át. A fák közül kelet felé pillantva Benton láthatta a távolban az ég felé törő Sierra Nevada egyre emelkedő előhegységét – mintha éles, szürke fogak harapnának az ég kékjébe. A hegycsúcsokat hamarosan hó fogja borítani.

Benton történész volt, és mint sokan, ő is ismerte a hely történelmét. Ez volt a kaliforniai aranyláz középpontja, amit elözönlöttek a „negyvenkilenceseknek” nevezett aranyásók. Benton most megfigyelhette, hogy az egykori víznyomásos bányászati módszer milyen üreges sebhelyeket hagyott a dombokon: erőteljes vízsugarakkal bombázták a föld felszínét, majd a fellazított törmelékből mosócsatornákon keresztül szűrték ki az aranyrögöket. De ezek az idők már rég elmúltak, és a Sierra nyugati szélén lévő dombok, melyek Sacramentótól mintegy hetven kilométerre helyezkedtek el, többnyire teljesen lakatlanok voltak. A Dutch Flat, Gold Run, Monte Vista, You Bet és a Red Dog elnevezésű régi bányászvárosok elnéptelenedése egy nehéz időszakban következett be. Némelyik teljesen eltűnt, némelyikben pedig elszánt emberek helyreállították a bányászkunyhókat és a deszkából készült szállodákat helyi látványosságként vagy nyaralóként. Ezek a területek valóban vonzani kezdték a turisták tömegeit, a hegymászókat és a pihenni vágyókat. Már évekkel korábban jelezték az idegenforgalom fellendülését, és most úgy tűnt, végre bekövetkezett.

A völgyekben és a tisztásokon itt-ott még láthatóak voltak azon szerencsések elhagyatott és lepusztult kúriái, akiknek sikerült meggazdagodniuk az aranyásásból. Benton megállt, hogy ellenőrizze az irányt. Az egyik romos kúriához közeledett, amely különleges jelentőséggel bírt a számára. A GPS szerint az mintegy kilencszáz méterre helyezkedett el, tőle keletre, egy alacsony hegygerinc felett. Donner-háznak hívták, és a hírhedt Donner-társaság vezetőjének, Jacob Donnernek a lányáé volt.

Benton óvatosan, csendben haladt előre, mindig az erdő árnyékos részén maradva. Miután megindult felfelé a hegygerincen, kissé lassított. A fák között kipillantva narancssárga foltokat látott, majd egy fémes villanást; tudta, hogy két hatalmas buldózer áll a régi bányaúton, készen arra, hogy nekimenjenek a Donner-háznak, és egy halom tégla-, vakolat- és fatörmelékké rombolják, helyet adva egy új golfpályának, valamint egy társasháznak a Bear folyó mentén.

Ahogy közeledett, egyre jobban kezdtek kirajzolódni a buldózerek és az azokat szállító kamion körvonalai. A teherautó üresjáratban volt, és Benton érezte a dízelmotor füstjének szagát, mely elvegyült a beszélgető munkások cigarettájának füstjével. Nagy ívben kikerülve őket átsietett az út túloldalára egy olyan ponton, ahol nem láthatták meg. Kissé leereszkedve a hegygerincen most már jól ki tudta venni a régi házat: a spanyol gyarmati stílus egy kora példánya volt. Az erdő szélénél egy alacsony falhoz ért, amely a birtok határát jelezte. Leguggolt mögé, és alaposan szemügyre vette az épületet. A ház valaha impozáns lehetett az egyik oldalon végighúzódó hosszú, alacsony, fehérre meszelt bejáratával, amely fölött egy mór kupola és egy harangláb díszelgett. A vörös cserepes tető azonban beszakadt, az ablakok pedig kitörtek, tátongó sötét lyukakat hagyva maguk után; a hatalmas kert és az arborétum vad és szinte átjárhatatlan gazos dzsumbujjá vált; a cserjék elpusztultak, a fákat pedig megfojtották a kúszónövények. Magát az épületet is ellepte a borostyán, mely felfutott a falakon, és itt-ott előtört a tetőn lévő lyukakból. Kézzelfogható példája a világ mulandó természetének, gondolta Benton: Sic transit gloria mundi.{5} Micsoda bűntett, hogy holnap ilyenkor már mindez eltűnik, és egy füstölgő törmelékhalom lesz a helyén! A régiségvédők próbálták megmenteni a romos épületet, de túl sok volt az örökös, akik ötven évig veszekedtek az ingatlanon, és végül egyetlen megoldást találtak: azt, hogy lebuldózerezzék, és eladják a telket – így a területfejlesztők dollárjai nyertek a régiségvédők könyörgéseivel szemben.

Benton visszapillantott a hegygerincre. A munkások épp végeztek a buldózerek kirakásával; a teherautó felpörgött, és fekete füstfelhőt okádva megindult visszafelé. Négy munkást látott, akiknek az autói az úton parkoltak. De ezek az emberek semmi jelét nem adták annak, hogy elmenni készülnének. Sőt, úgy tűnt, mintha egy utolsó felderítő körútra indulnának a ház körül.

Az ördögbe… Jobb lenne, ha iparkodnának. Az, amire készült, a szó szoros értelmében betörésnek számított, de azzal nyugtatta magát, hogy mindezt egy magasabb eszmény szolgálatában teszi. Másrészt valóban magánlaksértésnek számít, ha egy egyébként is lebontásra ítélt házba hatol be?

Benton átugrott a falon és besurrant a gazzal benőtt kertbe, majd megbújt a romos tornácon. Amikor tisztának tűnt a levegő, beslisszant egy nyitott ajtón, és egy üres, hideg fogadószobában találta magát, ahol por és korhadt fa szaga terjengett. A helyiségből elvitték az értékesebb tárgyakat, de néhány ócska, törött bútordarab még ott maradt. Gyorsan átkutatta a földszintet: a szalont, a konyhát, a belső udvart, az ebédlőt, a cselédszállást, a kamrákat és a faliszekrényeket, de semmit sem talált. Ez azonban egy cseppet sem aggasztotta; amit keresett, az a számításai szerint valahol máshol lehetett.

Felsietett a lepusztult kőlépcsőn az emeletre, ahol megállt, hogy kinézzen az ablakon, és döbbenten látta, hogy a négy munkás a bozóton keresztül a ház felé tart. Később kellett volna jönnie. Most délután öt óra volt, és úgy gondolta, a munkások ekkorra már hazamennek.

Itt sem bukkant azonban semmi érdekesre. A régi ládák, melyek darabokra hulltak, ahogy hozzájuk ért, és a szekrények üresek voltak; a néhány szétrothadt komód mélye csupán takarókat és ruhákat rejtett, melyek közé befészkelték magukat a patkányok. A falat itt-ott néhány kromolitográfia díszítette, néhány pedig a földön hevert összetörve, foltosan és megsárgulva. Benton emlékezett rá, hogy egy padlás van a mór kupola alatt, de nem találta az odavezető lépcsőt. Ám amikor keresni kezdte, hirtelen durva röhögéstől kísért beszélgetésfoszlányok hallatszottak fel a földszintről.

Vajon a munkások feljönnek az emeletre? Minden bizonnyal. Nyilván meg lett mondva nekik, hogy még egyszer utoljára fésüljék át a házat, hátha maradt benne valami értékes, és győződjenek meg arról, nem költöztek-e be csövesek. Ami azt jelenti, hogy mindenhová benéznek majd.

Elért az emelet középső folyosójára, és lassan haladva alaposan megvizsgálta a falat. Az efféle régi haciendákon gyakoriak a titkos ajtók. És valóban: egy beépített könyvespolcot talált, melyen csak néhány molyette könyv állt. A tény, hogy szinte teljesen üres volt, még nyilvánvalóbbá tette a külső szélén végifutó hasadékot. A vállával meglökte a könyvespolc egyik oldalát; és ahogy remélte, az el is fordult, és feltűnt egy felfelé vezető lépcső. Beslisszant, és gondosan visszafordította a polcot az eredeti helyzetébe, remélve – sőt arra számítva –, hogy a munkások nem fogják észrevenni. Nyilván fogalmuk sincs a kupola alatt lévő padlásszobáról... Vagy talán mégis?

Egy egér cincogva menekült előle, amikor megindult felfelé a meredek csigalépcsőn, mely egy csapóajtóval ellátott deszkamennyezethez vezetett. Miközben nagy nehezen felnyitotta, a rozsdás zsanérok megcsikordultak; ezért egy pillanatra fülelni kezdett. Odalent a férfiak tovább trappoltak, és a nevetésük azt sugallta, hogy semmit sem hallottak.

A tetőtér kicsi volt, és meglepő módon még mindig tele volt zsúfolva bútorokkal, dobozokkal, szekrényekkel, törött tükrökkel, utazóládákkal, egy nyolcoldalú pókerasztallal és sok egyéb vacakkal. Alighogy Benton felhúzta magát, és elindult, hogy felderítse a terepet, a haranglábban fészkelő galambok csapata hangos szárnycsapkodás közepette felröppent. Itt voltak értékesebb tárgyak is; a költöztető cég figyelmét nyilván elkerülte ez a helyiség. Sajnálatos módon ez a sok holmi megnehezíti a keresést. És a nyikorgó fapadló miatt mindez zajjal járhat. Jobban teszi, ha kivárja, hogy a férfiak távozzanak.

Hallotta, amint a hangok közelednek az emelethez; még hangosabb lett a trappolás, és cigarettafüst kígyózott felfelé. Biztos, hogy nem találják meg a titkos ajtót…

De megtalálták. Benton előrehajolt, hogy hallgatózzon. Az egyik férfi hangosan felkiáltott, aztán Benton hallotta, amint meglökik a könyvespolcot, mire az súrlódó hangot hallatva átfordult. Benton vadul dobogó szívvel körülnézett, valami rejtekhely után kutatva. Talán az a hatalmas szekrény megfelelne – vagy mégsem: valószínűleg az első lenne, amit kinyitnak. Felemelte az egyik láda fedelét, de tele volt lomokkal. Rájött, hogy nincs hová elrejtőznie. Csapdába került.

Most a hangok a lépcső felől morajlottak. A munkások azonban még nem indultak el felfelé; nyilvánvalóan egymást nógatták, hogy ki menjen elsőként.

Négyen egy ellen. Benton észrevett egy nehéz ládát a csapóajtó mellett. Igen. Ez az! Megragadta az egyik oldalát, és az ajtóhoz vonszolta, hangos, csikorgó zajt csapva.

Odalent hirtelen csend támadt.

Lehet, hogy az a láda nem lesz elég nehéz, így egy másikat is odatolt, a tetejére pedig több jókora bútordarabot halmozott fel. A lenti csend elárulta, hogy a férfiak mindent hallottak. Amikor Benton annyi súlyt pakolt a csapóajtóra, amennyit csak bírt, leült, és várt.

– Hé! – kiáltott fel az egyik férfi. – Ki van ott?

Benton megpróbálta visszafojtani a lélegzetét.

– Ki a franc van ott? – kérdezte újra a férfi. – Gyere le!

Csend.

– Várunk!

Benton még mindig alig mert levegőt venni.

–Hé, seggfej, ha nem jössz le azonnal, akkor majd mi megyünk fel érted, és a valagadnál fogva rángatunk ki!

Egy tompa puffanást hallott, aztán még egyet, miközben a férfiak megpróbálták kinyitni a csapóajtót, de az, mivel csaknem egy mázsa limlom volt rápakolva, meg se moccant. Benton fülelt, és már nem félt, hanem szórakozottan hallgatta, amint a munkások a vállukkal próbálják belökni az ajtót. Többször is nekiestek, végül az egyikük megszólalt:

– Oké, haver, hívjuk a zsarukat!

Hívjátok csak nyugodtan, gondolta Benton. Legalább fél órába telik, amíg a rendőrök kiérnek. Ez alatt az idő alatt kényelmesen átkutathatja a helyiséget.

Mivel most már nem kellett csendben maradnia, sebesen nyitogatni kezdte a ládákat, hogy a régi ruhák és takarók között turkáljon: kiszedegette a hajdani játékokat és az 1940-es évekből való képregényeket, a szétfoszló társasjátékokat és tankönyveket. Beletúrt egy halom molyette újságba – köztük a National Geographic, a Life, a Stag, a Saturday Evening Post és a Boy’s Own ősi példányaiba. Olyan újságkötegeket is talált, amelyek szinte az Aranyláz napjáig nyúltak vissza. Közben lentről továbbra is felhallatszott a dörömbölés és a fenyegetőzés, majd hallotta, amint a férfiak visszavonultak a lépcsőn. A tetőtéri ablakból látta, amint kimennek az udvarra, és nyilvánvalóan térerőt keresnek, hogy telefonálni tudjanak.

Benton a kis padláshelyiség egyik sarkából a másikba ment, lassan, de módszeresen folytatva a kutatást. Csüggesztő volt az eredmény: csak rothadó szemétre bukkant; nyoma sem volt annak, amit keresett. Talán mégsem itt volt...

De aztán egy tengerészláda mélyén, egy halom paplan alatt talált egy fémdobozt. Még mielőtt kinyitotta volna, tudta, hogy ez az. A doboz zárva volt, de egy rozsdás fémrúd kicsúszott a zár gyűrűjéből, és így a retesz feloldódott. A várakozástól reszkető kézzel felnyitotta a fedelét. Egy madzaggal szorosan átkötött levélköteg volt benne, mellette pedig egy régi, piszkos, sötétzöld vászonba tekert napló hevert. Kihúzta a halomból, és a lehető legnagyobb óvatossággal kinyitotta.

Az első oldalon gondos női kézírással jelmagyarázatok szerepeltek.

Szinte elállt a lélegzete. Ez az a kincs, amit annyira keresett: az amerikai pionírtörténelem Szent Grálja! Miközben a meglepett ujjongástól egész testében remegett, arra gondolt, hogy még legmerészebb álmaiban sem hitte, hogy valóban létezik, vagy hogy ő lesz az a szerencsés, aki megtalálja. Még ha kereste is, sohasem hitte igazán, hogy sikerrel fog járni. És most mégis itt tartja a kezében!

Minden akaraterejét latba vetve legyőzte a késztetést, hogy azonnal olvasni kezdje. Erre később még lesz ideje. Most valamiképpen ki kell jutnia innen, a pokolba is!

Visszatette a naplót a dobozba, majd becsúsztatta a hátizsákjába. Aztán újra az ablakhoz lépett: három férfit látott; egyikük egy törött talapzaton állt, amin korábban egy szobor díszeleghetett, és teljes hangerővel beszélt a mobiljába. Az a seggfej tényleg kihívja a rendőröket!

Benton gyorsan elmozdította a ládákat a csapóajtóról, és fülelt. Hol lehet a negyedik pasas? Őt várja vajon, hogy kijöjjön? Nem hallott semmit, így végül felrántotta a csapóajtót. Sehol senki. A lépcsőház kihalt volt. Olyan csendben, ahogy csak bírt, lement a lépcsőn a könyvespolccal álcázott titkos ajtó felé, amely még mindig nyitva állt. Kislisszant, majd először jobbra, aztán balra kémlelt. A folyosó üres volt.

Elindult, de ekkor a sarkon hirtelen felbukkant a negyedik férfi, és rajtaütött.

– Megvagy, te rohadék! – üvöltötte, azzal jól gyomorszájon vágta.

Benton, akit meglepetésszerűen ért a támadás, a földre zuhant; a fájdalomtól vonaglott és levegőért kapkodott.

– Itt van! – bömbölte a férfi diadalmasan. – Elkaptam!

Aztán Benton felé fordult, aki megpróbált feltápászkodni, és keményen a bordájába rúgott. Ez az indokolatlan erőszak teljesen feldühítette Bentont. Amikor a földre zuhant, a hátizsákja lecsúszott a válláról; most megragadta, felugrott, meglengette a feje körül, majd a benne lévő fémdobozzal alaposan fejbe kólintotta a férfit, aki megtántorodott, majd teljes súlyával a padlóra esett.

– Kinyírlak! – üvöltötte a férfi miközben megpróbált talpra állni. De Benton ekkor már szélsebesen rohant a hátizsákkal a kezében. Leszáguldott a lépcsőn, és az ódon kúria végébe rohant, majd kiugrott egy nyitott ablakon, és a növények sűrűjében a Bear folyó felé vette az irányt. A férfi a nyomában volt, és másik három társa is követte, de Benton szívós volt, élete nagy részét túrázással töltötte a Sierrában, így a négy alak jóval elmaradt mögötte. Kitört a fák közül, lecsúszott a homokos töltésen egészen a folyóig. A fő csapáshoz érve a kezével a magasba tartotta a hátizsákot, a vízbe ugrott, és teljes erejéből úszni kezdett, egészen addig, amíg a lába nem érintette a túloldal homokos partját. Kimászott, majd megfordult, és látta a munkásokat, amint azok a túlsó töltésen állva fenyegetően ordibálnak.

Felmutatta nekik a középső ujját, aztán beszaladt az erdőbe, tett egy jó nagy kört, majd feljebb újra átkelt a folyón. Onnan a mobilján lévő GPS segítségével visszatért a kocsijához, és megkönnyebbülten konstatálta, hogy a csilivili kabrió még mindig a rejtekhelyén van. Bezárta a hátizsákot a csomagtartóba, aztán megindult a Wild Irish Roadon. Tizenkét kilométer után, miközben felhajtott a sztrádára, két villogó lámpás rendőrautó mellett haladt el, és nem tudta megállni, hogy hangosan fel ne nevessen.

3. fejezet
November 20.

Nora Kelly felállt és kinyújtózkodott; az izmai teljesen el voltak gémberedve attól, hogy órákon keresztül térdelt, és a különféle spaklikkal, csákányokkal és ecsetekkel dolgozott, hogy feltárja egy őskori Pueblo-rom negyedik és egyben utolsó szobáját.

– Mára végeztünk – mondta a terepasszisztensének, Jason Salazarnak.

A férfi felemelkedett azon a négyzetméternyi területen, amelyet éppen csákányozott, és leporolta a farmernadrágját. Aztán levette cowboykalapját, a zsebkendőjével megtörölte a homlokát, majd újra a fejébe csapta a fejfedőjét: bár már az évszak vége felé jártak, még mindig megizzasztotta itt a munka.

Nora kissé megdöntötte a céges terepjáró tükréhez rögzített vizes tasakot, és nagyot kortyolt belőle. A helyszínen nem volt sok látnivaló, de a kilátás pazar volt. Bármit épített is az ősi pueblo nép, a látványt mindig szem előtt tartotta, gondolta magában Nora. A kicsinyke rom egy emelkedő tetején helyezkedett el a Cerro Pedernal lábánál – a lapos tetejű hegy Georgia O’Keeffe festményei által vált híressé. Nora mögött méltóságteljesen magasodott a mély kanyonok szabdalta orom, melynek magasabb részeit fák borították. Előtte a vidék hatalmas síksággá szelídült, amit a spanyolok Valle de la Piedra Lumbrénak, azaz a Ragyogó Kő Völgyének hívtak. A túlsó oldalon a síkságból kiemelkedő Szellem Ranch sárga és narancsszínű körvonalai valóban mintha aranyfényben csillogtak volna a délutáni napsütésben.

Miközben odament a munkaasztalukhoz, egy porfelhőt látott kavarogni a távolban a régi uránbánya útján, mely az ásatási területhez vezetett.

Salazar odalépett mellé.

– Hát ez meg ki lehet? – kérdezte.

– Gőzöm sincs.

Elkezdték összepakolni a szerszámaikat, és berakták őket az ásatási terep mellett felállított tárolókonténerekbe. Kis idő múlva maga a jármű is láthatóvá vált, amint felfelé kapaszkodik egy emelkedőn. Mindketten elhallgattak, és figyelték a közeledő autót, mely óvatosan haladt a földúton. Nora úgy vélte, egyfajta veteránautó lehet. A kocsi megállt az Intézet furgonja mellett, kicsit várt, amíg a porfelhő leülepedik, aztán kinyílt az ajtaja, és egy langaléta férfi szállt ki belőle. Egy fekete hajfürt csontos, de vonzó arcába hullt, miközben mélykék szemével hunyorogva nézett körül. A legrondább kasmírmintás inget viselte, amit Nora valaha is látott: tele lila és narancssárga cikornyákkal. Úgy tűnt, a harmincas évei vége felé járhat; néhány évvel lehetett idősebb Noránál.

– Eltévedt? – kérdezte tőle a nő.

A férfi rászegezte a pillantását.

– Nem, ha ön dr. Nora Kelly.

– Én vagyok.

– Elnézést, amiért bejelentés nélkül érkeztem. A nevem Clive Benton – mondta a férfi, aztán kivett egy hátizsákot a kocsiból, előrébb lépett, és gyorsan kezet rázott a nővel. – Az igazat megvallva tényleg telefonálnom kellett volna, de... – kezdte hezitálva. – Nos, az Intézetben azt mondták, itt tartózkodik, de úgy tűnik, itt nincs térerő; ráadásul amiatt is aggódtam, hogy telefonon nem tudok mindent pontosan elmagyarázni...

Nora udvariasan félbeszakította a férfi ideges szóáradatát:

– Jöjjön, üljön le, és igyon meg egy csésze kakaót! – Azzal a kifeszített ponyva alatt lévő munkaasztalhoz vezette, melyen egy termosz állt néhány műanyag pohárral.

Benton a szék szélére ült le.

– Milyen márkájú a kocsija? – kérdezte Nora, hogy megpróbálja kissé oldani a hangulatot.

– Egy ’64-es Ford Futura – felelte a férfi, miközben az arca felderült. – Én magam restauráltam.

– Nem túl ideális ezekhez az utakhoz.

– Tényleg nem. De a dolog, amit el kell mondanom magának, nem várhat.

Nora vele szemben ült le az asztalhoz.

– Miről van szó?

Benton Jason Salazarra pillantott.

– Khm... a mondanivalóm bizalmas jellegű.

– Jason kurátori asszisztens az Intézetben, kezeskedem a diszkréciója felől – felelte Nora. – A régészeti munka nagy részét bizalmasan kell kezelni, tehát nincs miért aggódnia.

Benton bólintott, miközben fekete haját egy hirtelen fuvallat összekócolta. Kissé zavarban volt, mintha nem tudná, hol kezdje. Aztán végre benyúlt a hátizsákjába, és előhúzott belőle egy zárható műanyag tasakot. Kinyitotta, és kivett belőle egy régi, selyempapírba csomagolt kötetet, majd áhítatosan kettejük közé helyezte az asztalra, és óvatos mozdulatokkal kicsomagolta.

– Tamzene Donner eredeti naplója – jelentette ki.

Nora értetlenül bámult a könyvre. Ez a név semmit sem mondott a számára.

– Tamzene kicsoda?

– Tamzene Donner – felelte Benton, miközben Norára és Salazarra sandított. – George Donner felesége, aki a Donner-expedíciót vezette. Emlékszik rá? A pionírok, akik a hóborította Sierrában rekedtek, és végül kénytelenek voltak egymást felfalni.

– Ah, szóval azok a Donnerek! Tehát arra kell következtetnem, hogy ez a napló történelmi jelentőségű? – kérdezte a nő, magában pedig azon morfondírozott, hogy vajon mire akar kilyukadni a beszélgetőpartnere.

– Felbecsülhetetlen jelentőségű.

Ezt a kijelentést rövid csend követte.

– Talán jobb lesz, ha adok még némi infót – felelte Benton. – Független történész vagyok, aki a tizenkilencedik századi telepes mozgalomra szakosodott. És történetesen a Donner-expedíció néhány túlélőjének a távoli leszármazottja: a Breen családé. De ennek nincs semmi jelentősége. Már évek óta kutatom a tragédia körülményeit. Mindenesetre azon kevés dolgok egyike, amiben az expedíció túlélői egyetértettek, az az, hogy Tamzene Donner naplót vezetett, amelyben az utazás minden részletét rögzítette. A történészek régóta feltételezik, hogy az egyik túlélő megőrizhette és elvihette ezt a naplót, de sohasem találták meg – egészen mostanáig.

A férfi teátrális mozdulattal mutatott az asztalon heverő piszkos, foszladozó könyvre.

– Gyerünk, nézzen bele!

Nora kinyújtotta a kezét, és a lehető legnagyobb óvatossággal kinyitotta a címoldalnál.

– Látja, mi áll benne? Tamzene Donner, Naplóm, 1846. október 12-től... Nem írta rá, hogy mikor érnek véget a feljegyzései, mivel éhen halt, azután pedig... – itt Benton elhallgatott, megköszörülte a torkát, majd folytatta: – …megette őt egy Keseberg nevű ember.

– Keseberget nem azzal vádolták, hogy megölte a nőt, hogy aztán megegye? – avatkozott közbe Salazar.

Benton enyhe meglepetéssel fordult felé.

– De igen, így van. Úgy tűnik, ismeri a történetet.

Salazar megvonta a vállát.

– A gimis történelemórákon szó volt a Donner-legendáról. Nagyon izgalmasnak találtam. – Egy mosolyt villantva hozzáfűzte: – Ki ne találta volna annak?

Ezzel Nora is egyetértett.

– De mi közöm nekem ehhez az egészhez?

– Nos, azért jöttem, hogy megkérdezzek valamit.

– Rendben, ki vele!

Ahelyett, hogy válaszolt volna, Benton ismét tartott egy kis szünetet, majd folytatta:

– Mindenekelőtt, tudtommal ön számos régészeti ásatást irányított a Sierra Nevadában. Tehát jól ismeri ezeket a hegyeket.

– Bizonyos mértékig igen.

– Továbbá ön egy élvonalbeli régész, aki olyan területeken is dolgozott, ahol kannibalizmus történt, beleértve Quivirát is Utah államban, ahol egy sziklába vájt lakhelyre bukkant.

– Így van.

– És rendelkezik az Intézet felhatalmazásával és támogatásával.

Nora hátradőlt.

– Kezdem úgy érezni magam, mintha egy állásinterjún lennék.

– Az állás már a magáé – ha elfogadja. Ön a megfelelő személy arra a feladatra, amit a fejemben forgatok.

– És mi lenne az? – Ez a sok csűrés-csavarás kezdte idegesíteni Norát.

– Becsületszavát adja, hogy – legalábbis egyelőre – az elmondottak köztünk maradnak?

– Nem túlzás ez egy kicsit? Mintha egy melodrámába csöppentem volna.

– Bocsásson meg! – mondta sietve Benton, kezdett visszatérni az idegessége. – Tudom, hogy furcsán hangzik, de miután meghallgatott, meg fogja érteni, miért akarom ezt az egészet titokban tartani. Ez egy hosszú történet, ami – erre előre figyelmeztetem – meglehetősen felkavaró lesz.

Nora az órájára pillantott. Négy múlt. Maradt még félórányi napsütés, és kellemes volt ilyenkor a sivatagban tartózkodni. Halvány mosolyt villantott, és összefonta a karját. Önkéntelenül is kíváncsivá tette a férfi komolysága.

– Rendben. Akkor halljuk!

Clive Benton mély lélegzetet vett, a kezét a térdére helyezte, és lassan, kimért hangon beszélni kezdett. Egyértelműen egy olyan történet volt, amit betéve tudott.

{1} Hogy vagy? (francia)

{2} Minden oké. (francia)

{3} A francba! (francia)

{4} Milyen kár! (francia)

{5} Így múlik el a világ dicsősége. (latin)