A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Silvia Avallone: Acciaio

Rizzoli, Milánó, 2010

Fordította Lukácsi Margit

Ez a könyv mindenestül a szerző képzeletének műve. A nevek, szereplők, helyek és események nem valóságosak, vagy a valóságostól eltérő szerepet kapnak.

Az Európa Kiadónál 2011-ben megjelent kötet második kiadása

© 2010–2017 Rizzoli Libri S.p.A./Rizzoli, Milan

© 2018 Mondadori Libri S.p.A., originally published by Rizzoli, Milano, Italy

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Lukácsi Margit, 2011, 2026

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Colin Anderson Productions pty ltd/Getty Images

Szerzőfotó © Giovanni Previdi

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Kézirat-előkészítő Pávay Andrea

Korrektor Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

A borítót Müller Péter készítette

ISBN 978-963-633-414-7

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

TARTALOM

Első rész: Szívbéli barátnők

Második rész: Algák

Harmadik rész: Ilva

Negyedik rész: Elba

Eleonorának, Ericának és Albának,

legjobb barátnőimnek,

és mindazoknak, akik az acéliparban dolgoznak.

A legjobb dolgok félelemtől ragyognak.

DON DE LILLO: Libra

A serdülőkor ígéretes életszakasz.

ELSŐ RÉSZ

SZÍVBÉLI BARÁTNŐK

1

Az alak alig mozgott a homályos lencse látókörében, a feje nem is látszott.

Darabka kinagyított bőrfelület ellenfényben.

Ez a test tavaly óta észrevétlenül átalakult a ruha alatt. És most valósággal belerobbant a nyárba, a távcső lencséjébe.

A távolból figyelő szem a részleteken legelészett: a fürdőruha megkötőjén, a bikinialsón, a derékra tapadt hínárszálon. A térd fölötti megfeszült izmokon, a vádli ívén, a bokán, melyre homok tapadt. A szem kimeredt, és belevörösödött az erőlködésbe, miközben a tekintet a lencsébe fúródott.

A serdülő test kiugrott a képből, és a vízbe vetette magát.

Egy pillanattal később, mire a távcső élesre állítódott, ragyogó szőke sörénnyel bukkant fel újra. És olyan eleven erővel kacagott, hogy még ebből a távolságból is beleremegett az ember, már a puszta látványba. Mintha ott volna a hófehér fogak között. A gödröcskék az arcán, a lapockái közötti mélyedés, a köldöke árka, és az egész úgy, ahogy van.

A lány játszott, mint a vele egykorúak, nem sejtette, hogy figyelik. Kinyitotta a száját. Vajon mit mond? És kihez szól? Ráfeküdt egy hullámra, és amikor újra előbukkant a vízből, félrecsúszott a bikinifelsője. Vállán szúnyogcsípés nyoma. A férfi pupillája összeszűkült, majd kitágult, mintha kábítószert fogyasztott volna.

Enrico figyelte a lányát, nem bírt magával. Az erkélyről leste Francescát, ebéd után, amikor nem volt műszakra beosztva a Lucchininál. A horgásztávcső lencséjén át követte tekintetével, és tanulmányozta. Francesca és barátnője, Anna a part menti homokban gáncsolgatták egymást, fogócskáztak, fogdosódtak, egymás haját húzgálták, ő meg odaföntről bámulta őket, ujjai közt szivar, és folyt róla a verejték. Ez a nagydarab ember, átizzadt trikójában, kimeresztett szemmel, az eszméletlen hőségben.

Szemmel tartja a lányát, legalábbis ezt mondta, mégpedig amióta elkezdett lejárni a tengerhez pár idősebb fiúval, számára cseppet sem bizalomgerjesztő figurákkal. Dohányoznak, biztosan füvet is szívnak. És valahányszor szóba hozta a feleségének, hogy a lánya miféle senkiházi alakokkal barátkozik, úgy ordított, akár egy eszement. Füveznek, kokóznak, tablettákkal dílerkednek, meg akarják kefélni a lányomat! Ez utóbbit nyíltan nem mondta ki. Öklével a falat verte vagy az asztalt csapkodta.

Ám az is lehet, már korábban rászokott, hogy Francesca után leskelődjön: még akkor, amikor a kislánytest mintha levedlett volna, és fokozatosan új bőrt öltött, meghatározott, addig ismeretlen, szinte állati szagot árasztott. A kis Francesca új popsit és két pimasz cicit növesztett magának. Medencéje kikerekedett, mellkasa és hasa között egy lanka keletkezett. Ő meg az apja volt.

Ebben a pillanatban távcsövön át figyelte hadonászó lányát, aki egész testével vetődött a labda után. Vizes haja rátapadt a hátára meg a csípőjére, sóintarziás bőrére.

A fiatalok körben állva röplabdáztak, Francesca volt középen. Teste éppen lendült, szökkent, a többiek kiáltása és a felfröccsenő sekély víz zaja egyetlen hanggá olvadt össze. De Enricót nem a játék érdekelte. Enricót lánya fürdőruhája izgatta: Úristen, mindene kilátszik. Az ilyen fürdőruhákat be kéne tiltani. És ha ezek közül a piszkos csirkefogók közül csak egy is hozzá mer érni, furkósbottal megyek le a strandra.

– Mit csinálsz?

Enrico hátrafordult, felesége állt mögötte, a konyha közepén, és vigasztalan arccal nézett rá. Rosa ugyanis mindig elkeseredett, megdermedt, ha délután háromkor meglátta férjét távcsővel a kezében.

– Szemmel tartom a lányomat, ha megengeded.

Időnként neki sem volt könnyű kiállni ennek a nőnek a tekintetét. Állandó vád sütött felesége szeméből.

Enrico a homlokát ráncolta, nyelt egyet.

– Azt hiszem, ez a minimum…

– Nevetséges vagy – sziszegte az asszony.

Úgy tekintett Rosára, mint egy zavaró tényezőre, ami egyszerűen csak bosszantja az embert.

– Szerinted az nevetséges, ha odafigyelek a lányomra, most, amilyen időket élünk? Nem látod, miféle alakokkal jár a strandra? Hát kik ezek szerinted?

Ennek az embernek, ha dührohamot kapott – és ez sűrűn megesett –, rángatózott az arca, nyakán az erek félelmetesen kidudorodtak.

Húszéves korában, amikor még nem volt szakálla, és még nem szedte föl ezt a sok kilót, nem dühöngött. Jóképű srác volt, éppen akkor vették fel a Lucchinihoz, gyerekkora óta a földet kapálta, azzal edzette az izmait. A paradicsomültetvényen lett belőle ilyen óriás, később meg a kokszlapátolástól. Egy a sok közül, akik egy hátizsákkal vidékről a városba emigráltak.

– Hát nem veszed észre, mit művel ez a csitri?! És mi a csudában flangál?!

Aztán az évek során megváltozott. Napról napra, anélkül hogy valakinek feltűnt volna. Ez az óriás, aki ki sem tette a lábát Val di Corniából, aki életében semmi mást sem látott Olaszországból, mintha megfagyott volna belül.

– Válaszolj! Nem látod, miben flangál a lányod?

Rosa még erősebben szorította a rongyot, amellyel az imént a tányérokat törölgette. Harminchárom éves, keze csupa bőrkeményedés, az esküvője napjától fogva elhagyta magát. Délies szépsége odalett a tisztítószerek közt, a tíz év óta minden áldott nap felmosott padlónyi körzetben.

Hallgatása kemény volt. Az a konok, támadó hallgatás.

– Kik azok a fiúk, mi? Ismered őket?

– Rendes gyerekek…

– Á, szóval ismered őket! És nekem miért nem mondasz semmit? Ebben a házban miért nem mond nekem soha senki egy árva szót sem? Francesca veled bezzeg beszél, ugye? Hát persze, ti ketten órák hosszat sustorogtok…

Rosa az asztalra hajította a rongyot.

– Magadtól kérdezd – lehelte –, miért nem beszél veled.

De a férfi ezt már nem hallotta.

– Nekem soha nem mondanak semmit! Nekem soha nem mond senki semmit, a kurva életbe!

Rosa a szennyes vízzel teli mosogatótál fölé hajolt. A vele egykorú nők némelyike nyaranta még diszkóba járt. Ő soha életében nem volt.

– Hát mi vagyok én? Hülye? Szerinted hülye vagyok? Úgy öltözik, akár egy kurva! Hát hogy neveled te ezt a lányt, mi? Nagyszerű anya! No de majd én…

Rosa fölemelte a mosogatótálat, és tartalmát beleöntötte a balkonon lévő lefolyóba, tekintetét mereven az örvényben kavargó fekete csomókra szegezte. A haláltusáját szerette volna látni, amint a földön vergődve agonizál.

– Majd adok én nektek, neked is, meg neki is! Hát minek gürcölök én? Teérted? Ezért a kis kurváért?

Áthajtani rajta autóval, összezúzni, szétkenni az aszfalton, péppé lapítani ezt a férget.

Francesca is megértené. Kinyírni. Ha nem szerettem volna, ha kerestem volna magamnak valami munkát, ha tíz évvel ezelőtt elmentem volna innét.

Enrico hátat fordított neki, és hatalmas testével kihajolt az erkélykorláton a tűző napra, amely délután háromkor olyan súlyos, mint az acél, és mindent letarol. Az utca túloldalán elterülő, kiáltozásoktól hangos strand zsúfolásig volt napernyőkkel. Akár egy mészárszék, gondolta. És újra rágyújtott az ujja között tartott szivarcsonkra. Tömzsi, vörös, bütykös ujjak. Olyan melós ujjai, aki akkor sem használ védőkesztyűt, amikor a nyersvas hőmérsékletét méri.

Egyik oldalon a tengerpart, valósággal megszállták a kamaszok ezen a pokoli órán. Szemből a lakótelepi háztömbök lapos képe bámul. És a kihalt utcán végig, mindenütt lehúzott redőnyök. A kismotorok a járda mentén rézsútosan parkoltak egymás mellett, mindegyiken matrica, vagy színes filccel a felirat: „France, szeretlek”.

A júniusi perzselő napfényben a tenger és a lakótelepi házfalak úgy hatottak, mint az egymásra csaholó élet és halál. Minden hiába; annak, aki nem itt lakik, hanem kívülállóként szemléli, a Sztálingrád utca siralmas látvány. Mi több: maga a nyomorúság.

Egy szinttel följebb, a negyedik emeleti erkélyen egy másik férfi hajolt ki a rozsdás korláton, és nézett a strand felé.

Enricóval ketten ők voltak az egyedüli emberi lények, akik nézelődtek.

Eszméletlenül tűzött a nap. A házfalakról darabokban hullott a vakolat.

A félmeztelen emberke abban a pillanatban hajtotta vissza mobiltelefonja fedelét. Valóságos törpe a harmadik emeleti távcsöves óriáshoz képest. Míg telefonált, végig kiabált: nem mintha mérges lett volna, ilyen volt a hanghordozása. Pénzről beszélt, csillagászati összegekről, és egy pillanatra sem vette le apró, élénk szemét a strandról, tekintetével valamit keresett, amit abból a távolságból szemüveg nélkül nem láthatott.

– Valamelyik nap én is lemegyek a tengerre. Nekem tán nem szabad? Végtére is kirúgtak – nevetgélt magában hangosan.

Odabentről kikiabált valaki.

– Micsodaaa?

– Semmi! – válaszolta, amint eszébe jutott, hogy felesége is van.

Sandra egy szalmiákos víztől csöpögő ronggyal a kezében jelent meg a kis teraszon.

– Artù! – kiáltott rá a rongyot rázogatva. – Mi az, elment az eszed?

– Csak vicceltem! – intette le a férfi.

– Szerinted ez olyan vicces? Pont most, amikor fizetnünk kell a mosogatógépet meg a fiad autórádiójának a részleteit… Több mint egymillió egy autórádióért!, mondom, és ez itt még képes viccelődni…

Nem vicc volt. Tényleg rajtakapták a Lucchininál, hogy gázolajat lopott.

– Menj odébb, hadd töröljek fel.

Amióta fölvették, Arturo lopta Lucchini úr gázolaját, csak úgy, egy-egy teli tank, és aztán eladta a parasztoknak. Három éven át soha nem tűnt fel senkinek. De most, a rohadt életbe…

– Azt mondtam, menj odébb, borzasztó, ahogy kinéz ez a padló.

Fütyörészve ment el az útból. Bement a konyhába. Víg kedélyű, könnyen barátkozó kis ember: egy sereg haverja volt. Kirúgták a munkahelyéről, úszik az adósságban, de ő csak fütyörész.

Kivett egy szem naspolyát az asztalon lévő gyümölcsöstálból, elgondolkozva beleharapott. Hihetetlen ügyleteket forgatott a fejében, a képlet: nulla stressz – tiszta haszon.

– Hagyd már abba a takarítást. Folyton csak takarítasz!

– Miért, talán te kitakarítasz helyettem?

Arturónak csak hézagos ismeretei voltak a munka fáradalmairól, amelyeket viszont felesége tizenhat éves kora óta keményen megtapasztalt, ami lehetővé tette számukra például, hogy fizessék a havi lakbért és neveljenek két gyereket. Arturo – kronológiai sorrendben – volt zsebtolvaj, gyári munkás a Lucchininál, a Dalminénál, a Magona d’Italiánál, aztán művezető ismét a Lucchininál. Procidán született, tizenkilenc évesen Piombinóba emigrált, hogy a gyárban dolgozzék, ez új egzisztencia volt számára: végre legális, becsületes. A FIOM szakszervezeti tagokat lúzereknek tartotta. Egy bizonyosságot ismert az életben: a munka fáradságos.

– Hát Anna? A tengernél van?

– Igen, Francescával.

– És Alessio?

Így lesz: holnap nyer a pókeren, és a nyereménnyel nagy üzletet csinál. Érezte. Hogy is mondják? A sors keze. Sandrának pedig a nagy pénzen vesz majd egy gyémántot, egy… Hogy is hívják? Egy De Beerst… egy „örökké a tiéd”-et.

– Azt hiszem, ő is a tengernél van.

– Beszélnem kell a fiaddal. Mindenáron meg akarja venni azt a Golf GT-t… Mi szüksége van rá?

Sandra fölnézett az időközben megszáradt kőpadlóról.

– Hagyd csak, hadd beszéljen, úgysincs pénze – állt meg a fényben pár pillanatra, izzadságban fürödve.

Visszament a lakásba, leült a konyhaasztalhoz. Szemügyre vette a férjét: az évek során semmit sem változott. „Holnaptól…” – mindig ezt mondta, és ő mindig bedőlt neki.

– A fiad a Forza Italiára szavaz – szólalt meg aztán mosolyt színlelve –, nagy autót akar, nem társadalmi igazságosságot. Azt akarja, hogy észrevegyék, ő a legnagyobb arc… Még pont te beszélsz, már megbocsáss, ötvenmilliós autód van. Igaz is, befizetted a számlát?

– A számlát?

A színlelt mosoly máris az asszony arcára fagyott.

– Ahelyett, hogy a fiad pénzével foglalkoznál, arra legyen inkább eszed, hogy ne játszd el a magadét.

– Mi van, megint kezded? – Arturo akkorát fújt, mint egy bika.

– Igen, már megint kezdem. – Sandra felugrott, és körözni kezdett a karjával a fülledt konyhában. – Kár felkapnod a vizet. Engem nem versz át. Hol a múlt havi fizetésed?

– Sandra!

– Be sem érkezett a bankba! Eljátszottad, mondd csak meg! Be se rakta a bankba, hanem eljátszotta… Nincs nekem az ideírva, hogy „balek”, ugye? – mutatóujjával izzadt homlokára bökött, hajában még ott voltak a hajcsavarók, szemöldöke ügyetlenül kiszedve.

Arturo széttárta a karját.

– Csókolj már meg…

Ez volt a szokása ennek az embernek. Ha nem tudott már mibe kapaszkodni, gyengédségre váltott.

Eltűntek a lakás mélyén.

Most már a Sorrentino házaspár ablakán is leengedték a redőnyt, miként az egész házban mindenütt (egyetlen hely kivételével). Igaz, félúton elakadt.

– Mikor csinálod már meg a redőnyt, Artù?

Csend. Később a fürdőszobából vízcsobogás hallatszik, és egy penge cikkanása a mosdókagyló szélén. Arturo rázendít. A kedvenc nótájára: Maracaibo, viharos a tenger, hová legyen az ember? Za-zá.

Júniusban, délután háromkor az öregek és a gyerekek ágyba bújnak. Kint mindent felperzsel a napfény. A háziasszonyok és a nyugdíjasok, akik az olvasztókemence melegét túlélték védőruhában, a televízió előtt kókadoznak.

Ez a sok egyforma, összeépített bérkaszárnya délután úgy nézett ki, mint egy kolumbárium. Dagadt lábú, rengő farú, kötényes asszonyok mentek le az udvarba, és letelepedtek a műanyag asztalok körül az árnyékban. Kártyáztak. Vehemensen legyezték magukat, és beszélgettek a semmiről.

A férjek, ha éppen nem dolgoztak, ki sem dugták az orrukat a lakásból. Félmeztelenül tespedtek a tévé előtt, szakadt róluk a verejték, és a távirányító gombjait nyomogatták. Persze nem azokat a seggfej műsorvezetőket hallgatták ők a tévében. Csak a stúdiócicákat bámulták, a dögös cuncimókusokat, akik a feleségük szöges ellentétei voltak. Jövőre beszereltetem a légkondit, legalább a nappaliban. Ha holnap nem kapom meg a túlórapénzt, esküszöm, nekik megyek.

Arturo az állát borotválta, és közben egy gyerekkorában népszerű dalt dúdolt, abból az időből, amikor a lakáshivatal felépíttette a lakótelepet a tengerparton az acélművek dolgozói számára. A kommunista városvezetés elgondolása szerint a vasmunkásokat is megillette a panorámás lakás. Nem a gyárépületre, hanem a tengerre nyíló kilátás.

Negyven év alatt minden megváltozott: euróban számolnak, fizetős lett a tévé, műholdas navigátorok vannak, nincs már meg se a kereszténydemokrata, se a kommunista párt. Teljesen más világ van most, 2001-ben. De a lakótelep még a helyén van, a gyár is, a tenger is.

A Sztálingrád utcai strand ilyenkor zsúfolásig volt hangoskodó gyerekekkel, hűtőtáskákkal, egymásba érő napernyőkkel. Anna és Francesca nekifutott a partról, diadalittas kiáltással ugrottak be a vízbe, szerteszét fröcskölve. Körülöttük kamasz fiúk raja vetődött megfeszített izmokkal egy frizbi vagy egy teniszlabda után.

Sokak szerint csúnya ez a strand, mert sehol egy fürdőlétesítmény, a homok rozsdaporral meg szeméttel keveredik, folyik le a szennyvíz is, és csak a lakótelepi csirkefogók és nyomoroncok járnak ide.

Kupacokban állt az alga, és a városházán senkinek sem jutott eszébe, hogy eltakaríttassa.

Szemben, négy kilométerre, Elba szigetének hófehér strandjai elérhetetlen mennyországként ragyogtak a fényben. A milánóiak, a németek, a fekete SUV-okban feszítő, napszemüveges turisták romlatlan birodalma. Ám a bérkaszárnyákban élő kamaszoknak, az acélművekben vérrel-verejtékkel robotoló senkik gyerekeinek a házuk előtti strand maga volt a mennyország. Az egyetlen létező paradicsom.

Amikor már az aszfalt is felolvadt a tűző napon, és a fülledt, miazmás hőségben a Lucchini gyár kéményei által kiokádott füst terjengett az ember feje fölött, a Sztálingrád utcaiak mezítláb jártak le a vízhez. Csak át az úton, aztán máris hasast ugrottak a tengerbe.

Annát és Francescát soha nem látta senki kijönni a vízből. Nézni is ijesztő volt, ahogy egymás mellett kiúsztak az utolsó bójáig. Egyszer átmennek Elbára – persze úszva, mondták –, és soha többé nem jönnek vissza.

A húszévesek strandolás előtt nagy körökben a bár előtt gyülekeztek. Csapatostul jártak, és a csapat rendszerint valami elemi dolog körül szerveződött: a házszám, ahol laktak, hogy mennyire kemény munkát végeztek, hogy milyen drogot fogyasztottak, és végül, hogy melyik focicsapatnak szurkoltak.

Ők nem rohantak mindjárt a vízbe, mint a tizenhárom évesek. Előbb egy fröccs, egy slukk, egy parti póker. Széles mellkas, kidolgozott hasizom vagy éppen hatalmas, domború has. Valóságos olümposzi istenek. Míg öccseik odavoltak egy megbuherált kipufogódobért, a diszkóért, ahová nem tehették be a lábukat, ők hangjuk és öklük erejénél fogva királykodtak böhöm nagy, spoileres batárjukon, amellyel szombat esténként – lehúzott ablak mellett, kikönyökölve – százkilencvennel száguldoztak.

A lányok is ráhajtottak. Főként akkor, ha egy Alessio-féle alfa hím tűnt fel a színen. A nyár volt az alkalom, a magamutogatás a „kifutón”, az öltözőkabinok közt, kibontott hajjal. Már annak, aki megengedhette magának, megvolt hozzá az életkora és a teste is. Szerelem a kabin homályában. Ész nélkül, óvszer nélkül, és aki teherbe esett, és a fiút meg tudta fogni, azé volt a diadal.

– Nem sokat kell már várnunk – duruzsolta egymásnak Francesca és Anna.

Ha egy nagylány megjelent a strandon egy szuper motor nyergében, gondolatban lelökték az ülésről, és elfoglalták a helyét. „Nem sokat kell már várnunk”, mondogatták, amikor szombat este a lányok csillámporos arccal, ajkukon szájfénnyel, tűsarkúban vonultak a szórakozóhelyekre, és ők otthon maradtak, ruhákat próbálgatva bömbölő zene mellett.

Még nem jött el az ő idejük. Majd ha tizennégy évesek lesznek.

Együtt vetették magukat a habokba, ha egy komp elhaladt, és a tenger komolyabb hullámokat vetett. Már egypár éve téma voltak a bárban, a nagyobb fiúk asztalánál: az általános vélemény szerint nem rossz kis bőrök voltak. Várd ki, hogy megnőjenek, majd meglátod.

A tizenhárom, majdnem tizennégy éves Anna és Francesca. A barna meg a szőke. Lenn a strandon, a sok fiú között, ez a két szempár, ez a két test, amely a vízben visszatért egy korábbi állapotba, a semleges, néma és ujjongó testébe. Azzal szórakoztak, hogy elhalászták a labdát, épp abban a pillanatban, amikor valamelyik fiú kapura lőtt volna. Leszúrtak két botot a homokba, az volt a kapu. És egy gólt jelző lobbanás.

Futottak a zsúfolt strandon, szembe-szembefordultak, úgy nézték egymást, megfogták egymás kezét. Tudták, hogy a természet az ő oldalukon áll, tudták, micsoda erőt jelent. Bizonyos közegben ugyanis egy lánynál csak a szépség számít. És ha nyomi vagy, akkor neked lőttek. Ha a fiúk nem írják föl az udvarban az oszlopokra a neved, és nem dugdosnak neked üzeneteket az ajtórés alá, senki sem vagy. Tizenhárom évesen legszívesebben meghalnál.

Anna és Francesca jobbra-balra szórták mosolyukat. Nino, aki a nyakába szokta őket ültetni, a tarkóján érezte nemi szervük melegét. Massimo, mielőtt belehajította volna őket a vízbe, csiklandozta és harapdálta őket. Mindenki szeme láttára. És ők boldog-boldogtalannak megengedtek mindent, a legkisebb görcs nélkül, gondolkodás nélkül. Így, ország-világ előtt, bárki szeme láttára.

De nem ők voltak az egyedüliek, akik úgy érezték, testük átalakulóban van. A nyomik is, az olyan bányarémek, mint a törülközője menedékében gubbasztó Lisa, ők is szerettek volna mindenki előtt hempergőzni a parti homokban, és aztán lélekszakadva berohanni a vízbe.

Abban, ahogyan Anna és Francesca futott, karokba, mosolyokba, teniszlabdákba ütközve, félig kioldódott bikinifelsőben, volt valami kihívó. És aki csak nézte őket, az irigyelte azt a mellet, azt a feneket, a szemérmetlen mosolyt, mely azt üzente: én létezem.

A sekély vízben a homok algával keveredett, péppé vált. Futottak, a szőke meg a barna, a tengerben. Érezték, hogy férfiszemek tapadnak rájuk. Éppen ezt akarták, hogy nézzék őket. Pontosan maguk sem tudták, miért. Minden jel szerint játszottak, de komolyság is volt benne.

A barna meg a szőke. Ők ketten, mindig és csakis ők ketten. Amikor kijöttek a vízből, úgy fogták egymás kezét, mint akik együtt járnak. És együtt mentek a bár mosdójába is. Föl-le vonultak a strandon, előbb az egyikük, majd a másikuk fordult hátra, ha valamerről elismerő szót kaptak. Lehengereltek a szépségükkel. Erőszakkal éltek vele. Míg Anna időnként odaköszönt egy-egy nyominak, Francesca soha nem köszönt, soha nem mosolygott. Csakis Annára.

2001 nyarát senki sem felejti el. Anna és Francesca számára valójában az Ikertornyok leomlása is annak az izgalomnak a része volt, amelyet amiatt éreztek, hogy felfedezték, testük átalakulóban van.

Most már csak egy redőny maradt lehúzatlanul. Csak egy férfi izzadt az erkélyen, kezében távcsővel.

Enrico egyre csak lánya szőke fejét kereste a hullámokban, a többi röplabdázó, focizó, teniszező fiatal test között. Karoknak, melleknek és lábaknak abban az összevisszaságában Francesca felsőtestére irányította a lencsét, ráélesített, és valami állati riadalommal figyelte a mozdulatait ott a tengerben.

Francesca vizes hajfürtökkel borított hátát. Gömbölyű fenekét: amit nézni sem volna szabad, egyáltalán, soha senki sem nézhetné. Enrico viszont nézte, és folyt róla a veríték. Ezt a karcsú, tökéletes testet, amivé a lánya fejlődött, egyik pillanatról a másikra, mindenki szeme láttára.