Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ALVÓ OROSZLÁN Epizód

BALASSA BÚCSÚJA Színdarab egy felvonásban

A FEJEDELEM TÁNCA Színdarab egy felvonásban

KARÁCSONYI PREZENT Mesejáték egy felvonásban

SZŰZESSÉG TÜKÖRE Történelmi jelenet

FORTUNÁTUS: Történelmi színmű három felvonásban

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

MESÉK

MESE A ZÖLD FÜVÖN

BOCSKAI KORONÁJA

ÉS AKKOR MEGHALT A MESE

KÉTH YAMBOR FRATEROK

A GYŐZHETETLEN CSÁSZÁR IGAZSÁGA

A VASKERESZT

HÁROM VARNYÚ

A NEMESEK HADNAGYA

HA A SZOKNYA SUHOG

TAVASZ

A GITÁR

A VÁMŐR

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Móricz Zsigmond

ARANY SZOKNYÁK
TÖRTÉNELMI MELÓDIÁK

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-398-512-0 EPUB
ISBN 978-963-398-513-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás: 1928.
az elektronikus változat az 1928. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ALVÓ OROSZLÁN
Epizód

SZEREPLŐK:

MÁTYÁS KIRÁLY

A FAVÁGÓ

A FAVÁGÓNÉ

A BRÓDI BÍRÓ

SZAPOLYAI IMRE

SZEGÉNY EMBEREK

ÁLOMALAKOK:

BEATRICE

SZILÁGYI ERZSÉBET

SZILÁGYI MIHÁLY

HUNYADY LÁSZLÓ

SZAPOLYAI IMRE

CILLEY

PODJEBRÁD KATALIN

A MOLNÁRLEÁNY

KORVIN JÁNOS

HARCOLÓ TÖMEG

Történik Magyar-Bródban, 1489.

A szín a favágó alacsony kunyhója, olyan parányi szoba, hogy a magas ember a süvegével eléri a mennyezetet. A szoba jobb felét egy nagy szabad tűzhely foglalja le, amelyre lépcsős padkán fel lehet menni s a tűzhöz ülni. Ez a tűzhely nem magas, inkább emelvényszerű s felette nagy, vesszőből font lábonálló kémény. A szoba baloldalán kis asztal, durva szék, fatörzsből vágva, ott ül a favágóné s fon.

A favágóné igen fiatal, csaknem gyermek, fon, fél, feláll, a tűzhelyhez megy s rak rá, világos lesz a láng lobogásától.

Künn alkonyat, az asszony az ablakot fatáblával betámasztja. Akkor belép a király, bebúvik az alacsony ajtón, fázik, didereg. Fekete körköpenyben van, öreg ember, borostás arcú, meghajlott, fáradt, sápadt, megtört ember.

AZ ASSZONY: (visszanéz, meglátja az idegent s felsikolt)

MÁTYÁS:
No, ne ijedj meg.

AZ ASSZONY: (sűrűn veti a keresztet, ijedten)
Ki vagy!

MÁTYÁS:
Ember vagyok... nem kísértet...
(Reszket, fázik.)
Hideg van künn...
Mán közel van Simon Juda... november...

AZ ASSZONY: (bámulva nézi. Felmászik a tűzhöz s odaül fesztelenül)

MÁTYÁS:
No, gyere közelebb, látod, nincs lólábom... Éppen olyan szegény, fázós ember vagyok, mint te... Éhes... Mint apád... Hun az apád?...

AZ ASSZONY:
Én mán asszony vagyok.

MÁTYÁS: (megnézi kis csodálkozással)
Asszony?

AZ ASSZONY:
A.

MÁTYÁS:
Hát az urad, hun van.

AZ ASSZONY:
Fát vág.

MÁTYÁS:
Favágó?

AZ ASSZONY:
A.

MÁTYÁS:
Két napja nem vótam fedél alatt.

AZ ASSZONY:
A csatába vótál?

MÁTYÁS: (hallgat)
Én csak bujdosok mán két napja a Königsbergen... Jó a tűz... de fáj... Mint minden nagy öröm... szúr... Szúrja az ujjam bögyit...

AZ ASSZONY: (most jön közelebb)
Mer rátartod...

MÁTYÁS:
Milyen ember az urad?

AZ ASSZONY:
Buta.

MÁTYÁS:
Milyen?

AZ ASSZONY:
Mint a többi ember, buta.

MÁTYÁS:
Mér buta.

AZ ASSZONY:
Mer, ha hazajön agyon fog ütni.

MÁTYÁS:
Mivel?

AZ ASSZONY:
Hát a fejszéjével.

MÁTYÁS:
Majd agyonütöm én őtet.

AZ ASSZONY:
Mivel?

MÁTYÁS:
Egy szóval... Van nekem a süvegem alatt egy olyan szó, hogyha azt onnan kiveszem, az urad már holtra vált... Osztán mér ütne agyon az urad?

AZ ASSZONY:
Mer nagyobb nálad. Meg fiatalabb. Erősebb.

MÁTYÁS:
Hát, ha mán nagyobb, agyonüt?

AZ ASSZONY.
Hát a király is azér üti agyon Henrik herceget, mer nagyobb serege van.

MÁTYÁS:
Hát agyonütötte? Nem ütötte agyon.

AZ ASSZONY:
Majd agyonüti. A király mindig király marad.

MÁTYÁS: (hallgat)
Csakhogy a király már öreg ember. Nagy a botja, de nem bírja emelni.

AZ ASSZONY:
Van neked feleséged?

MÁTYÁS:
Van.

AZ ASSZONY:
Gyereked is?

MÁTYÁS: (hallgat)
Nem tudom... Van is, meg nincs is... Az a baj... Fiatal feleség, puha gyermek, öreg gazda...

AZ ASSZONY:
Fiatal feleséged van?

MÁTYÁS:
Igen; szép, fiatal, kövér.

AZ ASSZONY:
Kövér?

MÁTYÁS:
Jó kövér.

AZ ASSZONY:
Biztosan sokat fon, attul kövér, mindig ül.

MÁTYÁS:
Az igaz, sokat fon, sokat befon...

AZ ASSZONY:
Haragszol rá?

MÁTYÁS:
Nem. Szerelmes vagyok bele.

AZ ASSZONY: (a fonáshoz fog)
Hát nem feleséged?

MÁTYÁS:
Azér lehetek bele szerelmes.

AZ ASSZONY:
Minek, hogyha mán parancsolsz neki.

MÁTYÁS:
Csakhogy ez olasz asszony. Ez egy olyan asszony, hogy ez mindennap új szerelmet akar. Ezt mindennap meg kell hódítani.

AZ ASSZONY:
Mi?

MÁTYÁS:
Mindennap újat, új, erős nagy harcot... új örömet... naponta... minden órán... percen...

AZ ASSZONY:
Kövér asszony.

MÁTYÁS:
Kövér...

AZ ASSZONY:
Jó étvágya van.

MÁTYÁS:
Milyen étvágya van... Früstökre megeszi Hungáriát, ebédre Osztriát, vacsorára Bohőmiát...

AZ ASSZONY:
Mi az?

MÁTYÁS:
Három alma.

AZ ASSZONY:
Még azt is sajnálod tülle... Minden férfi egyféle...

MÁTYÁS:
Nem sajnálom... csak majd, ha én nem leszek, bele ne törjön a fogacskája...

AZ ASSZONY:
Az almába?...
(Elébe tesz két almát egy kosárból)
Egyél...

MÁTYÁS: (elveszi)
Két alma, két piros alma...
(Beleharap.)
Jó szíved van te kicsiség... Ha király vónék, megfizetnék érte... Mongyad, mit kérnél érte, ha én király vónék.

AZ ASSZONY:
Mit? Sokat...
(Nevet.)
Egy szoknyaajja fődet...

MÁTYÁS:
Mit?

AZ ASSZONY:
Annyi fődet, akit a szoknyám kerületivel be tudok teríteni.

MÁTYÁS: (nevet)
Hisz az még egy sírnak is kicsi.

AZ ASSZON: (hallgat)
Csakhogy én szétfosztanám ám a szoknyát pántlikára, tudod-e, akkor olyan nagy fődet be tudnék keríteni!...

MÁTYÁS: (nevet)
Gyer idébb.

AZ ASSZONY: (eszébe sincs)
Ojjé, beleférne ez az egész ház meg az udvar meg a kert...

MÁTYÁS:
Hát ez nem a tiétek?

AZ ASSZONY:
Itt minden a királyé... Nem is tudja mije van... Még ez az alma is az övé vót, akit neked adtam... A király fődjén szedte az uram, ő hozta...

MÁTYÁS: (eszi az almát)
Neked hozta. Te meg nekem adod. Minden asszony ezt csinálja... Követelitek, kicigánykodjátok s másnak adjátok...

AZ ASSZONY:
Mert ti nem adjátok oda.

MÁTYÁS:
De mért kéritek el? mire gyűjtitek? Élet, halál, minden semmi, ha az asszony akarja... Nem ismer törvényt, nem ismer határt... S mikor megvan, minden kevés... Megunja, nem látja. Arra jó, hogy tovább ajándékozza...

AZ ASSZONY:
De irigy vagy.

MÁTYÁS:
Én voltam a legbőkezűbb ember a föld hátán, de az asszony megtanított.

AZ ASSZONY:
Savanyú vagy, mint a vadalma.

MÁTYÁS:
Édes voltam, mint az újbor, de az asszony megsavanyított.

AZ ASSZONY:
Nahát annak is jó dóga lehet melletted.

MÁTYÁS:
Annak jó... Mert a férfi szomorúságából táplálkozik az asszony...

AZ ASSZONY:
Mér?

MÁTYÁS:
Mert akkor érzi magát erősnek, ha az ember össze van törve... Hogy ő emeli fel... De ha az embernek virul az élet, akkor az asszony mindjárt civódó...

AZ ASSZONY:
Hát bizony, ha az uram hazajön s fáj az ujja, bekötöm... Ha nem fáj az ujja, megver...

MÁTYÁS:
Igaz, mért örülj annak, ha nem fáj az ujja?... De addig aztán nem is nyugszol, míg meg nem fájul a szíve... Kergeted, úgy-e cigány, harcolni, medvével, farkassal, munkával, hogy össze legyen törve minden csontja... Akkor mér nem tudod bekötni, ha nem fáj? mér nem nevetsz vele, mikor jókedve van?

AZ ASSZONY:
Mert rajtam nevet.

MÁTYÁS:
Dehogy nevet rajtad. Neked nevet! A te kedvedért erős és dolgozik és örvend a sikernek.

AZ ASSZONY:
Nekem nem örül, magának örül. Csakúgy repül künn a cimborákkal, és én be vagyok zárva a házba s megöl az unalom.

MÁTYÁS:
Itt van neked a ház. Az uradé az erdő, a tied a ház.

AZ ASSZONY:
Legyen az övé a ház, majd én megyek az erdőre.

MÁTYÁS:
Mit csinálsz ott?

AZ ASSZONY:
Ami jól esik.

MÁTYÁS:
Bolond beszéd. Tudsz fát kivágni? vadat agyonverni? tudsz parancsolni, birkózni, hadakat vezetni, ezer embert halálba dobni, tudsz csatát veszteni, menekülni, étlen-szomjan hegyekbe bujdosni s mind csak azon gyötrődni marcangoló kínnal, hogy mit csinál otthon a házba rekesztett galamb, a puhaarcú kövér olasz nőcske.

AZ ASSZONY:
Tudsz te tyúkot ültetni?

MÁTYÁS:
Nem.

AZ ASSZONY:
Akkor mit tudsz. Én se tudtam, huszonegy tojásba mind benne fúlt, csak négy pipi kelt ki.

MÁTYÁ: (ránéz

AZ ASSZONY:
Mér kell nekem ezt tudni?

MÁTYÁS:
Én férfiúnak lettem és te nőnek.

AZ ASSZONY:
Igen, de te szabad embernek és én bezártnak.

MÁTYÁS:
Elég... Velem ne pörölj... Fáradt vagyok, szomorú és...

AZ ASSZONY:
Jobb is, itt az uram.

A FAVÁGÓ: (erős, óriás fiatalember belép, s fejszéjét válláról leteszi s maga elé állítja. Görnyedten búvik be s esetlen, nehézkes medve módra mozog)

AZ ASSZONY: (megáll s mint egy kis madár, odarepül hozzá)

A FAVÁGÓ: (ölébe veszi s mutatja az ujját neki)

AZ ASSZONY:
Fáj-e még?

A FAVÁGÓ:
Fáj.

AZ ASSZONY:
Akkor újra bekötöm.
(Beköti a fájós ujjat s ott marad ülve az ura karján.)

A FAVÁGÓ:
No, asszony, hát a szegény király elvesztette a csatát... Tele van a világ a futókkal. Csak ide ne kerüjjön egy, mer agyonverem.

AZ ASSZONY:
Ó, dehogy is vered!
(Átöleli az urának az arcát s int Mátyásnak, hogy hátrafelé meneküljön el.)

MÁTYÁS: (nem mozdul)
Henrik herceg győzött?

A FAVÁGÓ: (megfordul)
Ki ez?

AZ ASSZONY:
Egy szegény öreg ember, fáradt s kövér felesége van neki.

A FAVÁGÓ: (farkasszemet néz Mátyással)
Felhúzták a várba a hidat. Ide hiába gyün.

MÁTYÁS:
Hát a vár megmaradt a király hűségin?

A FAVÁGÓ:
Mi van vacsorára?

AZ ASSZONY:
Ugyan ne legyél mán olyan éhes. Borsó.

A FAVÁGÓ:
Királypárti vagy Henrikpárti.

MÁTYÁS:
Ha két pénzt elibed tesznek, egy aranyat, meg egy ezüstöt, melyiket választod.

A FAVÁGÓ:
Jól van, üjj le. Rakj még borsót asszony, hadd jusson a kopasznak is.

MÁTYÁS:
Inkább fáradt vagyok kedvesem, két éccaka nem aludtam,
(ásít.)
állva leragad a szemem.

A FAVÁGÓ:
Hát vess szénát alája, asszony, mert eldűl...

MÁTYÁS: (meggyújt egy gyertyát s az asztalra ragasztja)
Még én olvasni akarok, látod... imádkozni ebbül a breviárbul...
(Papírokat rak ki a zsebéből.)

AZ ASSZONY: (az urához)
Hallod-e, gyere ki a kunyhó elé, ott is megeheted azt a kis borsót...

A FAVÁGÓ: (csendesen)
Ebbíze hallod, e pap lehet...
(Kimennek.)

MÁTYÁS: (az asztal mellett ül és térképet terít ki)
Ha az itt Olmütz... Hradisch... akkor most itt vagyok... ez itt a Königsberg...
(Ásít.)
Hol van Szapolyai?...
(Nézi a képet soká s papír után babrál álmosan, távolról a hegyi kürt szava, kicsit felfigyel.) Pásztorok... az esti hegyikürt...
(Igen távol, szép elhangzó kürtszó... A gyertya titokzatos fényt vet s ő leejti a fejét, elalszik.)

Amint elalszik, hirtelen dörgő zene. Különös, fantasztikus, szertelen zene. Dörgő csatazaj, kürtök, dobok, tömegéljenzés, a csatazajmotívum rögtön átváltozik menyegzői víg muzsikává, a gyertya kísértetiesen lobog s különös kísérteti fényben tömeg kavarog egy pillanatig, ujjongva kiáltja.

TÖMEG:
Vivát, vivát, evviva!...

SZAPOLYAI: (a királyhoz lép, mint álomkép)

MÁTYÁS: (mozdulatlanul alszik, lehunyt szemmel nézi a jelenést)
Itt vagy Szapolyai?

SZAPOLYAI:
Itt az olasz leány! király, király! felség! Mátyás király itt az olasz leány!

MÁTYÁS: (alszik)
Szép?

SZAPOLYAI:
Mint a mesebeli királyleány, vivát, vivát.
(Elrohan s feltűnik a diadalmenetben a királyné, szőke kövér tiziáni ragyogásban. Kendőt lobogtat s mosolyogva lassan el.)

MÁTYÁS:
És én csúf görbe kis konok...
(Háttérben megjelenik Hunyadi László, magas, szőke, hosszúhajú, ideális, szép fiatal férfi, a háta mögött a bakó, taglóval, Beatrice, mint a László menyasszonya, izgalom, tömeg, a nép dermedten áll. Egy vékony, sápadt kislány tűnik fel, minden egyéb eloszlik.)
Én erős, nagy fiakat akarok, én erős, nagy fiakat akarok.
(Podjebrád megjelenik s ellenséges tekintetű leányát ráerőszakolja. Mátyás a felvillanó Beatrice felé menekül.)
Várj meg, addig trónra nem eresztenek, Beatrice, Beatrice.
(Katalint kézen fogja s amint megérinti, felsikolt.)
Bátyám, bátyám... László, László... engem vigyetek el;
(Két bakó megragadja Lászlót s elviszik.)
Haja, mint a sárga arany, nemes vonásai... Engem vigyetek el...
(Megjelenik Cilley zöldfényben s kajánul nevet a László elhurcoltatásán.)
Gaz Cilley bosszút állasz... Katalin sorvadásos volt, nem akarom.

Csönd, hirtelen iszony, rémület, csatadörgés.

Elveszett, elveszett a csata, iszonyú lópaták tapoggyák teteimet...
(Beatrice kendőt lenget s jobbról vissza balra, mosolyogva el.)
Beatrice...

Az ember s az asszony kinyitjuk az ajtót s belesnek, zene elhallgat, Mátyás ott ül szemben az ajtóval s köpenye szétnyílva, alatta, fényes királyi ruha.

AZ ASSZONY:
Alszik.

AZ EMBER:
De nagyon nyughatatlanul... Hé... Nézd csak.
(Ruháját mutatja.)
Nagy úr lehet e...

AZ ASSZONY:(keresztet vet)
Jaj, mégis a sátán...

MÁTYÁS: (felriad, kardja után kapkod, de kardja nincs)
Ki vagy, mit akartok!

AZ EMBER:
Hallod-e, feküdj le uram rendesen. Ez a csirke asszony az oka... mér nem vetsz ágyat a vendégnek rendesen he!...
(A Mátyás vállára teszi a kezét.)
Fáradt vagy?

MÁTYÁS: (felriad)
Meg ne illess...
(Feláll.)

AZ EMBER: (ijedten visszahúzódik)

MÁTYÁS:
Ember... a házad ez estén királyi hajlék lett... Tudd meg, urad s királyod van jelennen...

AZ EMBER: (ijedten mellére teszi kezét, mélyen hajlik s hátrább lép, az asszony is)

MÁTYÁS:
Ki a kösség főbírája.

AZ EMBER:
Hans, a cserzővarga.

MÁTYÁS:
Eredj hozzája, mondd neki, rögtönnen jöjjön... Hívatja a király.

AZ EMBER:
Jó van; megyek.
(Félve lassan visszahúzódik, az asszonyt is kézen viszi, vonja ki, elmennek.)

MÁTYÁS: (sóhajt s újra az iratokba merül. Lekönyököl.)
És ím, a csata elveszett... Nem újság... Elveszett csatát láttunk már sokat... semmi sem veszett el, míg a király él...
(Ásít, hirtelen hátra esik a feje s a szája is kinyílik s már alszik.)

Abban a pillanatban újra felharsan a kezdőzene, csata, mennydörgés, vad zsivaj, Mátyás vonaglik és hörög a lidércálomtól.

Katonák a háttérben fantasztikus gomolyban kiáltják: Él a király!

MÁTYÁS:
Ó...

Beatrice megjelenik nagy hassal, kendőt lenget.

MÁTYÁS:
Gyermekem lesz... Fiam...

Beatrice sikolt, összeesik s eltűnik, nem akar gyereket.

MÁTYÁS: (nyöszörög)
Elhullott a mégsem született mag... ó...
(Hörög.)

Gyászmuzsika, mely lassan szelíd zenévé, patak morajlássá változik, malomzúgás és vízcsobogás, erdei zsivaj, madarak, szélsuhogás... Feltűnik a malom, hajnalfényben pirosan. A molnárleány s kis fiú, aki dalolja:

Mátyást mostan választotta...
Mind az ország királyságra...
Mert az Isten adta nékünk
Mennyországból, oltalmunkra...
Fiam... Kicsi fiam, eggyem...
(Kitárja felé a karját, a malom szétrobban s mint lángcsóva repül el, a gyermek hozzá fut, de keze érintésére elmúlik, ő görcsösen szorítja a láthatatlan gyermeket, Szilágyi Erzsébet megjelenik ülve, hosszú gyászfátyollal, komoran, kegyetlen római arcél, engesztelhetetlen gyűlölet...)
Mindennek te vagy az oka... anyám...

SZILÁGYI ERZSÉBET: (szívszaggató hangon)
Fiam...
(Átkozóan.)
Elraboltak tőlem...

MÁTYÁS:
Anyám!...
(Jajveszékel.)

SZILÁGYI ERZSÉBET:
Soha más asszonynak, soha nem engedlek más asszony zsoldjába, mit míveltetek az én jó fiammal ti cédák, ti cédák!...
(Korbácsot emel s tűzfény, kiált.)

MÁTYÁS:
Tömlöcre az anyámmal! Porkoláb!... Meg kell őrülni itt, csatába, csatába!... Inkább a halál angyala, mint az anyai szeretet!...

Újra a mennydörgő zene.

Beatrice... Beatrice...

Beatrice megjelenik vörös fényben szétbomló ruhában bachanálikus táncra perdül, Mátyás vívódik s kínjában fetreng, a zene vérkorbácsoló ujjongás, fájdalmas nyomor.

MÁTYÁS: (leesik a székről s felébred, ül. Szemét vájja)
Szörnyű éjszaka... Ez szörnyű éjszaka...
(Feláll, remeg, csók után liheg... vonít.)
Hééé...

AZ ASSZONY: (ijedten bejön)

MÁTYÁS:
Alszol-e?... Nem jött még meg urad?

AZ ASSZONY:
Csak most ment el...

MÁTYÁS:
Most?... Nekem úgy rémlik, azóta hét szörnyű esztendőt aludtam át... Maradj itt... Ez egy megigézett tanya... a te szépséged, betölti minden zugját... Mit akarsz?... szoknyát s egy szoknyaalja földet?... meglesz... ingyen soha... se nekem, se neked nem ér ingyen semmit se... asszony vagy, ezt a kettős almát add ide,... evvel keresed kenyered, áruld... jaj a házasságnak, mikor nem kell az áru, vége mindennek... tovább nem asszony, tovább nem férj... veszekedő fenevadak összezárva, verekedő kométák... dögvész rátok, a szerelem addig tart, míg reggeltől estéliglen, és estvétül reggeliglen egy kéjes lázban, gyönyörben úszik a test... míg semmi más nincs, csak dagadó mellek, kövér farok, lihegő száj, csók után liheg... te kellesz, fiatal vagy, ilyen fiút akarok, beoltani akarom e szájat, e szemet, a drága kis homlokot, építs a királynak szállást, támassz magot a királyi vérnek...
(Hosszan csókolja, nagyon, mohón, kielégülve, aztán eltaszítja, ingerült csönd, az asszony pisszeg.)

AZ EMBER: (jön, látja, hogy itt valami van, zavarba jön s nem tudja, mit tegyen, gyanakodjék vagy ne)

MÁTYÁS:
A bíró!...

AZ EMBER: (hallgat, aztán vad kárörömmel)
Nem jön... Röhög... Éppen a bőrt rakta be éccakára a cserzőkádba... Röhögött, hogy énnálam a király? Van elég jeles gazdag ház a faluba, mér szállana én nálam a király?...

MÁTYÁS:
Eredj vissza, mondd meg, hogy itt legyen!...
(Ordít.)
Rögtön itt legyen, vagy a fejével játszik...
(Oroszlán tekintettel néz hátracsapott hosszú, őszes, agyagsárga hajával.)
Egy perc és itt legyen, parancsol a király...

AZ EMBER: (ijedten szemléli a végig kinyílt köpeny alól kivillanó aranydísz ruhát.)
Igen... felséges úr... király... de ez is... felséged engedelmivel... velem gyün a bestye ringyó is...
(Az asszonyt kissé nyersen lódítja előre s óvakodva el.)

MÁTYÁS:
Aah!...
(Sóhajt, leül s már alszik, úgy ahogy leült, előreesett testtel.)

Valami igen halk s igen finom zene, néha gerliceturbékolás villódzik benne, a szerelmes férj hízelgő odaadása az asszony felé.

Mátyás hirtelen felnyög.

A zene kemény, nyers.

BEATRICE: (megjelenik s szigorúan néz, gőgösen, hidegen, rá sem néz Mátyásra)

MÁTYÁS: (folytatja régi, hónapokkal ezelőtt volt vitáját az asszonnyal. Ugyanolyan felindulással, ahogy akkor abba maradt, a bőszült dühöt, rögtön belerekedve.)
Oroszlán voltam mindeneknek... csak előtted kutya... csak az ebet szereted bennem, a hízelgő, engedelmeskedő, farkcsóváló ölebet... Egész világ reszket a barbár szem előtt, de te kitöröd a gerincemet...
(Felüvölt.)
Nevemet nem hagyom, tervem, akaratom... Menj sárlani... ha az kell csak, van elég leventém... magyar, olasz... menj az olaszaiddal, fajtám gyűlölöd, hitvány, ripők, délceg, bitang magyar fajom...
(Ebben a pillanatban Beatrice boldog vihogással kézen ragad egy szép, szelíd magas fiatalembert, aki mint József Putifárné elől, rémülten menekül, Beatrice szemérmetlenül, vijjogva csókolja s ráveti magát.)
Korvin!... óh... János, fiam... anyád... szeretőd... neked adom...

Beatrice és Korvin eltűnnek.

Ez sem az enyém... Minden darabokra hull... darabokra széthull a birodalom... por szállja meg az én mívemet... De a barbár erő emléke veled kísért magyar... míg neved fennmarad... Jön a Kelet s jön a Kelet... a felkelő nap kél dühödt vérben s az igazságot széttiporja sarka alatt, mezítelen s lóra, atilla... kardját ide... semmit: a felhőt szegdelem, hegyeket hegyre... csak az erőm tombol, roppant hegydöngető erőm... a tenger, tenger, a végtelen vizek... világok hullanak s pora porozza be... szakadjon ki a méh fia... Az Úr!... az Úr... Adj kardot uram, hogy megvívjak veled... az emberi sors ennyi...

A zene tombol s a szó csak a zenefrázisokat ékeli.

Minden mondat után viharzó jelenések. Csata, lovasok, véres kardú harcosok egymáson, török csorda. Jákob az isten előtt. Szőrnyű fények. Villámcsapás, dörgés...

Haláltalan vagyok, villámod kezemben, visszasújtok reád... én... kis torz... konok vas... vas... Rádűlök, mint lovam nyakára s most majd én uralkodom veled...
(Szemét felnyitja, a zene elszűnt s abban a mozdulatban maradt dúlt arccal s nyitott szemmel egyedül az üres szobában. Feláll. Balkézzel a hajába túr, jobbjában még mindig a láthatatlan kardot szorongatja. Észreveszi, hogy keze üres, magára eszmél. Egyet lép, tovább. Távol huszártrombita.)

MÁTYÁS: (lankadtan ül)

AZ EMBER: (besiet)
Felséges király, itt jön.

A FŐBÍRÓ: (belép, pohos, szennyes, nagy darab tímár, vállán kis barna kerek köpeny, különben szennyes ingében, felgyűrt karokkal, mocskos feketevörös nagy kezekkel)
Hadd lám azt a hetvenkedő fickót, aki...
(De meglátja Mátyást s ámbár nem ismeri, megrémül annak fejedelmi megjelenésétől.)

AZ ASSZONY:
Király... ez a király...

Parasztok az ajtóban letérdelnek.

A főbíró is féltérdre ereszkedik.

MÁTYÁS: (homlokát simítja, aztán ingerülten, hirtelen)
Így kell-e egy főbírónak megjelenni a király színe előtt... Mi a mesterséged?

A FŐBÍRÓ:
Bőrcserző tímár, felség...

MÁTYÁS:
Parancsoljuk királyi szónkkal, hogy többet Bród városában cserzővargát bírónak választani nem szabad...

MIND: (még mélyebbre hajolnak)

SZAPOLYAI: (megjelenik az ajtóban)
Felség!

MÁTYÁS:
János apám...

SZAPOLYAI:
Felség, Henrik herceget nyavoja törje, pora sincs...

MÁTYÁS:
Hiszen győzött.

SZAPOLYAI:
Győzött dögöt, irháját mentse... ganaj győzelem, porszem győz a királyon... Istennel földi ember s villámot kivenni Úr kezéből... Felség, a te hatalmad győzhetetlen: a győző Henrik követi farukon csúsznak békességér.

MÁTYÁS: (fejét lassan lehajtja s homlokát szorítja, erőlteti agyát, mire kell most emlékeznie)
Nagy víz... tengereket láttam... álmomban imint...

PAP:
Nem jót jelent.

MÁTYÁS:
János apám, ezt a házat úgy szemléld... itt a király megviaskodott... az istennek s önnenmagának lelkivel... Baljós jelek csapkodtak... szörnyű volt... Hogy van a királyné?

SZAPOLYAI:
Vár a várban.

MÁTYÁS:
Gyerünk hozzája... S ezt a kis házat királyi hatalmunk ójja... Emlékezzetek rá: itt alszik a király... Írjatok privilegiom levelet róla, hogy ez a ház örökös örökre szabad legyen Bród városában, s hozzá udvar, telek... amennyit egy szoknya kerülete befed... Bontsatok szálára egy arany rokoját s mérjétek meg a földet... És adatik e hely örök időkre elidegeníthetetlenül tisztes házi gazdámnak, a favágónak s eszes asszonyának feleséginek... két almáért, az kit éhünk oltására ennünk adott volt...
(Szapolyai felé.)
Hosszú időt nem jövendölök enmagunknak, dolgainknak végére nézzünk, ha Henrik békét kér, megadatik... János apám: ha Isten is úgy rendeli, fiamnak tutora légy...

A király lassan elmegy, mindenki földre borul.

Künn trombitaszó az éjszakában s éljen a király.

FÜGGÖNY

BALASSA BÚCSÚJA
Színdarab egy felvonásban

SZEMÉLYEK:

BALASSA BÁLINT

DOBÓ ÚRFI

SUSANNE

ANNA MARIE

KAPITÁNY

HADNAGY

KÉT CITERÁS

CSELÉDLEÁNY

Történik Bécsben 1859-ben, ősszel, a Susanne kis szobájában.

I. JELENET

A színhely ódon, boltíves kis szoba, zegzugos, jobbra szófa, török fülke, amelynek fala is szőnyeggel van borítva s kis perzsa asztalka. Balról valami beszögellés van, tükrös toaletthely, az a fal, ahol a tükör van, rejtekajtó, amelyen el lehet távozni. Az ajtónyílás embernél alacsonyabb, úgy kell rajta félig meddig bebújni. Kettős gótikus kisablak, amelyen át, ha kinyitják, kilátás van Bécs háztetőire s a távolban Szent István-templom tornyára.

SUSANNE: (a szófán fekszik, meztelen karokkal hanyatt, lábán török piros papucs, felhajló orrú s mezítláb van)

ANNA MARIE: (kis zsámolyon ül előtte s citeráz a maga mulatságára valami kis vidám ódon táncdalt, néhány szónyi német szöveg)
Mégis, mely nemzetbeli tud legjobban?

SUSANNE:
Hogyan... Miben...

ANNA MARIE:
A szerelem... mindig a szerelem...

SUSANNE:
A szerelemben...
(Fogja a gitárt s dalol.)
Letéptem ó, virágod, szép szerelem,
Illata még itt cikázik szívemen.
Lailla
ó szerelem...
Lailla
a szívemen.
Lailla, ilalla, lallalala.

A legelső, legfessebb a francia,
Ej de gálánt, ledér az adta fia.

Bezzeg huncfut szerelemben a sováb
Tövig tépi, mégis tépné csak tovább…

Ős szokása az a vitéz lengyelnek,
Szerelemből köll lenni a kengyelnek...

Olasz pajtás szervusz mio cario
Csak elölről, ne hátulról adio...

Veszett hordta a török minő dühös,
Nem volna baj, csak ne volna oly... (Nevetnek.)
Lailla
oly dühös.
Lailla
mily büdös...
Lailla, ilalla, lallalala.

A német az nem zavar oly sok vizet,
Hamar szeret és keveset, de fizet...

ANNA MARIE:
És a magyar...

SUSANNE: (kéjesen nyújtózva messze tartja a kobozt)
A magyar... A magyar: szeret...

ANNA MARIE:
Én még csak az német úrfiakat tapasztalám. De nem fizetnek...

SUSANNE:
A magyar szeret!...

BALASSA: (csönd után künn a távolban dal)
Vitézek mi lehet
A széles föld felett
Szebb dolog a végeknél,
Szebb dolog a végeknél...

SUSANNE: (felpattan)
Magyar dal...

ANNA MARIE:
Részeg magyarok az utcán!...

SUSANNE:
Pszt...
(Az ablakot kinyitja.)

BALASSA: (künn dal)
Holott kikeletkor
A sok szép madár szól,
Mellyel ember ugyan él,
Mellyel ember ugyan él...

A távolban puskalövés. Anna Marie összerezzen.

ANNA MARIE:
Jesszasz Marie...

SUSANNE:
Pszt....
(Az ablakban marad.)

BALASSA: (künn dal)
Mező jó illatot,
Az ég szép harmatot
Ád, mely kedvesb mindennél...
Ád, mely kedvesb mindennél...

ANNA MARIE:
Jesszasz, Susanne, csak nem akarod!

SUSANNE: (az ablakon kihajlik s csókot dob lefelé)

ANNA MARIE: (keresztet hány)
Én félek... Ezen barbárok már számos wienerisch leányzót megettek bográcsban...

SUSANNE: (boldogan visszafordul, kendőt kap s lelobogtatja)

BALASSA: (künn)
Hohó...

SUSANNE:
Ohó...
(Szívére teszi kezét.)
Feljönnek...

ANNA MARIE: (keresztet hány)
Jesszasz Maria!

SUSANNE:
Ó, te balga, te balga, te balga! Ezek az udvar legféltettebb leventéi! Eleget szidják úrfi vendégeim, hogy mind a dámák elkapkodják őket orruk elől. Azért van most részünk annyi finom úri fiakban...

ANNA MARIE: (mind a ketten öltöznek, magukat díszítik)
Bezzeg!...

SUSANNE:
Most is az Stahremberg hercegné, hallottad ama Balassa báróval, egész Bécs zeng a botránytul...

ANNA MARIE: (sírósan)
Most mittevő legyek már...

SUSANNE:
Csak okosan, a mi láncaink megkötik a medvét is... Ketten vagynak: neked is egy kisdedecske, egy fiókfarkas...
(Beszöknek balra az ajtón.)

II. JELENET
Balassa, Dobó úrfi

BALASSA: (belép, útiruhában, hosszú fekete köpennyel, sastollal, kardja görbe törökkard, porlepett sárga csizma, valami vörösbarna dolmány s nadrág, komoly)

DOBÓ ÚRFI: (dühösen búvik be utána, Balassába kapaszkodik)
Hová ördögbe mászkál ked Bálint bátyám, úgy szétrúgom ezt az egészet...

BALASSA:
Hm, hm, eltünedezének az vidám fürjecskék...

DOBÓ ÚRFI:
Odalent vár Wólgemútge kapitány a svalizsérokkal!...

BALASSA: (kitör)
Hadd várjon az ebannya...
(Kardjára csap.)
Estig szabad vagyok!... Tegye rám a kezét... az esti kürtszóig azt csinálom Bécsben, amit akarok!... Míg a tábori kürtök meg nem szólalnak, senki hozzám nyúlni ne merészeljen, ha mind Bécset felfordítom is...

DOBÓ ÚRFI:
Nem úgy Bálint bátyám, hanem úgy, hogyha a tábori kürtök megszólalnak, s ha még akkor is Bécsben találtatnék... akkor megkötik a nyakravalónkat... a Stáhremberg hercegné szép szemei miatt!...
(Dühösen.)
Atyaisten! az ura a város parancsnoka!

BALASSA:
Hol van még az este!... Szólanak-e már azok a kürtök?...

DOBÓ ÚRFI:
Bálint bátyám, esmerjen Istent ked, mindjárt alkonyodik...

BALASSA: (legyint)
Itt a kapu, egy ugrás... Azután úgyis jön megint a vad budosás ideje...

DOBÓ ÚRFI:
Bálint bátyám, bestye kutya hercegnéje, hátha mind arambul s gyémántkűbül vóna, hogy én kiüldöztessem magam egy rossz fejércselédir... Most miatta fő- és jószágvesztésre ítélve Balassa Bálint. Inkább kutya legyek vason; ha az ura a markába kaparintja magát, Bálint bátyám.

BALASSA:
Mit tudsz te a vér dolgában, gyerek... szép öcsém, kis Dobó, kicsi sógorkám...
(Megöleli s eltartva magától.)
Kiüldöztenek mán asszony mián az egész hazámbul, kivernek im Bécsnek városából, sok irígyeim... És nekem menni kell immár lengyel földre, zabkenyérre, polyákasszony pendelyét dalolni... Hát hogyne állanék meg még egyszer itt a Tifingrál-utcában, az utolsó csárdán, Cupidónak egy pohár borára...
(Tapsol.)
Ejhó, kislelkek, jösztök-e már?... Egyet se búsulj, tíz lépés a hadi kapu, ha a kürt megszólal, egy ugrás... Második trombitaszóra künn vagyok... csak egyet örülök finom lányok ölén... Hogy menjen el búcsútalan, jó Bécstül, Balassa?...

DOBÓ ÚRFI: (mérgesen)
Ha én kendnek apja vónék, édes Bálint bátyám, de fenekire vernék, édes, aranyos, egyetlen jó szívem, Bálint bátyám!...

III. JELENET
Voltak, Susanne, Anna Marie

SUSANNE :(átöltözve, fekete ruha, vörös kendő, előre jön s szertartásosan meghajol)

ANNA MARIE: (hátrább, félve, kíváncsian)

DOBÓ ÚRFI: (kakaskodó, harcias mozdulattal, mérgesen)

BALASSA: (fölemeli jobb karját s egy szó nélkül magához öleli Susannet, köpenyébe fonja s mélységesen szájon csókolja)

ANNA MARIE: (lassan, alázatosan s ravaszkodva közeledik Dobó úrfihoz, aki egyszerre csak elszánja magát, mérgesen földhöz vágja süvegét s derékon kapva a lányt, azt rögtön elcipeli balra, el)

SUSANNE: (még a gyerekek eltávozása után sokáig némán maradnak, kívülről behallatszik halkan, ajtókon keresztül az a török tánczene, amely később itt lesz)
Lovag...
(A szófához vezeti. Balassa leül, s fejét maga elé ejti, csendesen, komolyan, bánatosan ül.)
Mért oly komoly... kis édesdedecske... mi búja lett...
(Kitárja a két karját s átöleli Balassa nyakát, aztán vissza eltávolodik tőle kartávolságra, térden visszahajolva s már csak ujjai hegyével érinti az állát, Balassa mélyen komoly, szinte könnye fakadtan szomorú.)
Mért nézel így rám... Kinek nézel engem, hogy így nézel reám...
(Jobb keze fejével arcát eltakarja enyhe mozdulattal.)
Hozzánk... nem azért jönnek el a lovagok, hogy csak így csodáljanak reánk... (Összekuporodik, két kézzel takarja arcát az átható izzó bánatos szemek elől. Hirtelen felvonaglik.)
Akarod, daloljak?... Akarod, táncoljak?...

BALASSA :(lassan megingatja fejét)
Ne táncolj, Salome...

SUSANNE:
Nem akarom, hogy szomorú légy...
(Dacosan.)
Nem...
(Gyöngéden.)
Azt akarom, hogy vidám légy... Azt...
(Gyöngéden.)
Nem akarlak téged bántani... Nem akarlak a bánatodtól elszakítani...
(Lába elé fekszik úgy kúszik fel rá.)
Csak azt akarom, hogy légy jó és ne haragudj rám...

BALASSA: (két tenyerébe veszi a lány arcát, kimondhatatlan gyöngédséggel)
Júlia szózatját,
kerek ábrázatját,
te beszédedben hallom...

SUSANNE: (megrezzen, hangot nem mer adni, csak összevonaglik)

BALASSA:
Júliámnak véllek
édes leány s véled,
a szívemet áltatom...

SUSANNE: (fejét lecsüggeszti)

BALASSA:
Nincs két piros rózsa,
kinek mind pirosa,
mind formája ilyen egy...
Sem egy ágon termett,
kit zöld levél fedett,
nem hasonlóbb két ért meggy...
(Magához öleli s csókra veszi.)
Mint te Júliához,
szíved szép voltához,
egész szívvel gerjedek...

(Megcsókolja, igen hosszan, lágyan. Künn a török zene. Balassa elkomorodik s fejét tenyerébe hajtva, ül.)

SUSANNE (papucsával kopog a padlón, arra bejön egy leány s hoz kis ezüst tálcán serleget kettőt s nagy zöld korsóban bort. Tölt, aztán elmegy)

SUSANNE (fogja a poharat s odaadja, Balassa veszi, fölemeli s lassan, fenékig kiissza)

IV. JELENET
Voltak, Dobó úrfi s Susanne

DOBÓ ÚRFI: (berohan s kézen húzza Anna Mariet, ki vannak pirulva s hevesek)
Bálint bátyám!... Sose búsuljon ked ez világi bajokon!...

SUSANNE: (feláll, megérinti Anna Marie állát)
Nos, harap a medvebocs?...

ANNA MARIE: (boldogan)
Rág!... - Borzasztó ember!...

DOBÓ ÚRFI:
Muzsikát, muzsikát! mert kiugrok a bőrömből! Hol vannak azok a citerások!? Bálint bátyám! Messze van még az este s itt a kapu! tíz lépés! Ne búsuljon ked, aki csillagát!...

KÉT CITERÁS: (jelenik meg s szó nélkül leülnek balról a földre s pengetik)

DOBÓ ÚRFI:
A magyar türkit citerások!
(Duhajul megrázza Anna Mariet, aki egyszerre csak magyar menyecskésen veti magára a kendőt; tánc, utána dal.)
Ez világ sem köll már nékem,
Nálad nélkül szép kedvesem,
Ki állasz most én mellettem,
Egészséggel, édes lelkem!...

BALASSA: (közéjük áll s félretolja Dobót kis mozdulattal; dalol)
Én bús szívem vidámsága jaj, de ritkán jő,
Lelkem édes kívánsága bús álmokat sző,
Te vagy minden boldogsága, csillagom nekem,
Te vagy Isten áldomása, boldog végzetem!

Feltámada napom fénye sűrű köd felett,
Szemöldök fekete színje szivárványa lett,
Két szemed világos fénye tündöklik reám,
Élj, élj, életem reménye, szívem violám...

SUSANNE:
Szerelmedben meggyúlt szívem, édes csillagom,
Csak tégedet óhajt lelkem, éjjel s nappalom,
Én szívem, lelkem szerelmem mind eléd vetem,
Idvez légy én fejedelmem holtom, s életem!

DOBÓ ÚRFI: (kezdi, aztán mindnyájan vele dalolnak. Csárdás, törökös, keleties)
Szít tüzet Zsuzsánna,
Szívemben magára,
Ej haj, fordul elmém
Szerelem dolgára.

Szerelem dolgára
Elmémet fordítja,
Ej haj, Zsuzsánna,
Szerelmem báránya,
Ej haj, Zsuzsánna,
Szerelmemnek báránya.

Mert kis szája s
Szép orcája,
Piros pünkösd rózsája,
Fényes haja, s
Nap csillaga
Szép, mint arany sárgája,
Ej haj, Zsuzsánna,
Zsuzsánna. Zsuzsánna,
Piros pünkösd rózsája,
Ej haj, szerelmemnek báránya.

A citerások most a tiszta török táncmuzsikába csapnak át, amelyet Susanne egyedül s vad érzékiséggel jár; hastánc variáció. Összeomlik a földre. Mikor ennek vége van, künn megszólal a kürt. Tábori kürt, hosszan. Erre mély csend, a férfiak megijednek s ijedten törülgeti magát Dobó úrfi Künn erősen alkonyodik. Sötét lesz, csillagok.

DOBÓ ÚRFI:
Bálint, Bálint bátyám!

BALASSA: (mereven feláll)

DOBÓ ÚRFI: (újra szól a kürt)
Hallod-e... Az esteli kürtszó...

SUSANNE: (nem érti, de átragad rá az ijedtség s megszeppen)

ANNA MARIE: (ijedten kapaszkodik Dobó úrfira)
Mi az, mi történt?... Baj van?... El ne menjen, mert én félek... Ki védelmez meg, ha maga elmegy...

BALASSA: (halkan dalol)
Bár ne tudtam volna, mi légyen a szeretet!
Mért született engem, aki engem született!
Ily gyilkos kínokra,
Sok búra, bánatra!...
Mért vagyok ily megvetett!...

A kürtök erőteljesebben szólnak.

DOBÓ ÚRFI:
Hamar, hamar!
(Felcsapja kucsmáját s kardját felköti.)
Még tán nem késő... Itt a kapu, tíz lépés...

ANNA MARIE: (kinéz az ablakon)
Tele az utca vasas katonákkal...

DOBÓ: (felhördül)
Huj, azt a bestye kutya, ebellette büdös nimet cufrája... Tik kötöztetek meg!...
(Ököllel fenyegeti.)

BALASSA: (vállára teszi a kezét)
Csinnyán Dobó... Neked semmi bajod
(Kardját vonja.) s nemsokára nekem se... Balassa búcsúzik...

SUSANNE: (ki gyúlt szemmel leste a dolgot s megérti)
Balassa... A Stáhremberg hercegné Balassája... Minden bécsi leány szemefénye... Balassa báró... a magyar poéta...

DOBÓ ÚRFI: (dühében sírva)
Becstelen dögök, a ti gyalázatos öletekbe fúlt a legelső magyar levente... De szétverem ezt az egész plundrás világot…
(Két karral karddal s székkel.)

SUSANNE:
Nem fog elveszni Balassa... A bécsi lányokon nem marad a szégyen, hogy minálunk veszett halálra Balassa... Hamar!... Menjetek...
(Feltépi a rejtekajtót.)
Ez elvisz a másik utcára... Most egyszer legalább a rajtakapott házasságtörő férjek útja... a mennyország, az üdvösség, a szabadulás útja lesz... Isten megáldjon, Isten megáldjon... Még egy csókot...
(Balassa keblére öleli őt.)

DOBÓ ÚRFI:
Csak ne sokat...
(A hozzá sündörgő Anna Mariehoz.)
No, szerbusz... taknyos...
(Megcsókolja s megcibálja.)

BALASSA:
Isten áldjon bécsi lányok, Isten áldjon kedves kis bogár...
(Leakasztja mentéjéről a nagy aranyláncot és a Susanne nyakába keríti. El. Becsukják utánuk az ajtót s széket elébe.)

V. JELENET
Susanne, Anna Marie, majd kapitány és hadnagy

SUSANNE: (kifelé figyel, gyorsan a szófára fekszik, az első mozdulattal, hanyatt, Anna Marie lekuporodik s ugyanazt a kis dalt dalolja, német szöveggel, amivel kezdődött a darab)

KAPITÁNY: (kutatva bejön, utána a hadnagy, kivont karddal)
Wer ist da?...
(Körülnéz.)
A... (Bajuszához nyúl s áll.)

ANNA MARIE: (kacéran, hangosabban dalol)
Es hat mir im Herzen
gar manchmal weh getan...
Dass mich das gelüstet
was mir nicht werden kann...

Künn a takarodó élesen, hosszan távolról, katonai menet zaja, fegyvercsörgés, Susanne összeborzong, mély csönd. Távoli kiáltás: »Csukjátok be a várkaput!«...

HADNAGY:
Kapitány úr... a herceg ezredes tábornagy ő excellenciája... siessünk a motozással...

KAPITÁNY: (félbeszakítja)
Törje ki a nyakát!... Minden kakas vigyázzon a maga tyúkjára...
(Leoldja a kardját.)

BALASSA: (távolról hallatszik a dala a falon kívülről)
Őszi idők után...
Nagy hegyeknek ormán...
Fújdogál a hideg szél...
Fújdogál a hideg szél...

SUSANNE: (felpattan s kacagva, kacagó görcsben tör ki)
A falakon túl van, a várfalakon túl van...

ANNA MARIE: (izgalmában lerogy, sírva fakad)
Elment az én medvebocsocskám... Elment az én kicsi mackókám... Jaj, hogy megharapott…
(A szívére teszi a kezét.)

BALASSA: (még távolabb dalol)
Zöld erdő harmatát,
Piros csizmám nyomát,
Hóval lepi be a tél...
Hóval lepi be a tél...

HADNAGY: (megmozdul, idegesen kardjához kap, mert megérti)
Mi ez ti... lányok!...

SUSANNE: (feláll, büszkén)
Balassa búcsúja... Balassa búcsúja a bécsi lányoktól...
(Zokogásban tör ki.)

ANNA MARIE:
És a mackócska...
(Ideges kacagásban tör ki.)

HADNAGY: (kardját veri)

KAPITÁNY: (int neki)
Csss...
(A lányok felé szalutál.)

FÜGGÖNY

A FEJEDELEM TÁNCA
Színdarab egy felvonásban

SZEMÉLYEK:

BARTSAI, erdélyi fejedelem

BÁNFFI SIGMOND, tanácsúr

BÁNFFINÉ nagyasszony

BÁNFFI ÁGNES

BETHLEN JÁNOS, kancellár

BETHLEN MIKLÓS úrfi

BOROMISSZA, hopmester

BORÓKA, a mentor, tudós ember

BÉKESI, KENDE, úri ifjak

DOBRONYI, a nemes gárda parancsolója

LEÁNYZÓK KOSZORÚJA

Történik 1659-ben.

A fejedelmi palota terme, ódon kis terem, boltíves. Fehérre meszelt falak s a falakat medvebőrök, agancsok s faliszőnyegek borítják. Karos gyertyatartók, ólomkarikás ablakok, melyeken az éjszaka lila világossága látszik. Jobbra, balra ajtók, balról jönnek kívülről, a szabadból, jobbra a táncterem.

Férfitársaság a színpadon, asztalok körül ülnek s dalolnak:

Ifjúságnak szép virágát,
Legényélet szabadságát
Bánom, hogy elhagytam,
Drága szabad életemet,
Régi vidám jókedvemet
Egy lányért eladtam.
Jaj fáj, mondhatom,
Nem tagadhatom,
A házasság, nehéz rabság,
Holtig siratom.

Amíg legény voltam, addig
Becsületet kaptam ott is,
Azhol nem reméltem,
Sok főúri szép dámákkal,
Kedves kis kisasszonykákkal
Szerelmet cseréltem.
Jaj, fáj, mondhatom,
Nem tagadhatom,
A házasság, nehéz rabság,
Holtig siratom.

BÉKESI: (befut)
A fejedelem, uraimék itt a fejedelem!
(Mozgás. Senki sem pattan fel a fejedelem szóra, meglehetős közönyesen veszik tudomásul. Egyes szavak kihallatszanak a zsibongásból.)
A fejedelem!... a fejedelem!... Isten éltesse!

BOROMISSZA HOPMESTER: (magas, pántlikákkal díszített bottal belép, különben szintén díszmagyarban, mint a többi; meglett ember, belép s botjával hármat koppant a padlón)
Ő nagysága, fejedelem urunk ő nagysága, részt veendő az mi közönséges víg inneplésünkben, megtiszteli a palotát jelenvaló létével.

MIND:
Vivát.
(Felállanak.)

BETHLEN JÁNOS: (kemény, férfias ötvenes ember)
ön már... örvendeni az vivátoknak!

BÁNFFI SIGMOND: (csöndes, kövér, malíciózus ember)
Csak menjetek süvegelni a süveget!

BOROMISSZA: (hozzájuk, egykorúak 40-50 közt, udvari táncos)
Ha fejedelem: fejedelem!... Mér nem vagy (Bethlenhez) te a fejedelem!...
(Sarkon fordul.)
Utánam uraimék, ő nagysága a fejedelem fogadtatására!
(El, s utána sorban valamennyien.)

BETHLEN JÁNOS: (sötéten)
Mér nem vagyok én? Mer én, Bethlen János, én vagyok ez világ legvadszamarabbja...

BÁNFFI SIGMOND:
No, hát akkor, hogyha itt vagy, mulass!

BETHLEN JÁNOS: (ráförmed)
Te is itt vagy!

BÁNFFI:
Én itt vagyok, mer nem vót maradás az asszonynéptül. Nekik csak fejedelem legyek s már jó. Táncolni akarnak.

BETHLEN JÁNOS:
Nem lesz nekem fejedelmem soha! egy Bartsai? soha!
(Megragadja a Bánffi uram mentéje gombját s erősen rázza, míg szól.)
Ha én ma két hete... ha én megyek ma két hete a nagyvezirhez!... ha elfogadom szegény bolond Rákóczi Gyurka fejedelmemtül a követséget...: ma én vagyok a fejedelem!... Mit tiszteljek én ebbe a fejedelembe? A török parancsolt rá, hogy fejedelem legyék...
(Mély meghajlással.)
»Nagyságos nagyvezir, csókolom nagyságod papucsát, Rákóczi fejedelem küldött!...« »Miit?! nektek még az ebhitű Rákóczi a fejedelmetek! Eredj vissza, mondd meg: te vagy a fejedelem!...«

BÁNFFI SIGMOND: (keserűen nevet)
Jó világot értünk.

BETHLEN JÁNOS:
S lehettem vóna én! most másképp festene a világ...

BÁNFFI SIGMOND: (nevet)
Az asszonyok elfogadták.

BETHLEN JÁNOS:
Sietett is nekik innepet csinálni, hogy vivátozzák, ű az fejedelem!...
(Künn vivátozás, szakadatlan zajjal.)
De az erdélyi igazi férfiak, akiknek egy csepp vér van ereikben, soha fejedelmüknek el nem fogadják.

BÁNFFI SIGMOND:
Fiad mégis melléje adtad inasnak.

BETHLEN JÁNOS: (gőgösen)
Mit tartozik a gyerekre, ki bitorolja a süveget!... A Bethlen János gyerekének dukál, hogy első helyen álljon a fejedelem mellett... akár, ha cigány is az a fejedelem...

Jön Bartsai fejedelem, a férfiak csoportjával. Elől jön Bartsai, büszkén s szélesen, süvegben, mentében, kardosan. Igen vidáman s boldogan. Az arcát a szerencséjével eltelt ember boldogsága feszíti: hogy úgy-e, mégis ő a fejedelem ezek közt a népek közt! Kicsit atyáskodó, leereszkedő, vállakat veregető, gondoskodó. Különben szép, fiatal, harminckét éves ember...

BARTSAI:
Verjétek csapra az öreg hordót, a somlyaiból, nemes uraiméknak... No, hogy mulattok kedves híveink?... hallottam messziről, szépen danóttatok, bölcsen, úgyis rövid az élet... Már ezután csak nevetni fogunk s vigadni Erdélybe. Hopmester uram, van-e elég ökör levágva ennyi népnek?...