Első nap

2015. 03. 24., kedd

A férfi előtt magasodó épület az alkonyi fényekben olyan volt, mintha nem is egy átlagos, ötemeletes lakóház lenne, hanem valami sokkal több. A különleges hatást a hosszú ablaksorokról visszatükröződő sárgás fény okozta. Az omladozó vakolat a falakon, és a járda fölé terebélyesedő erkélyek régies arculata pedig boldog gyerekkori emlékeket idézett fel benne. Azokból az időkből, amikor még minden csupán a játékról szólt. Amikor komoly szó legfeljebb akkor hangzott el, ha az iskolai jegyekről beszéltek. A mamánál eltöltött felhőtlen délutánok, a vidám iskolai fogócskázások, a „vérre menő” focitornák halványuló emlékei melegséggel töltötték el a szívét. Azonban, ahogy az évek teltek, a felhőtlen vidámság is tovaszállt. A felnőttkor sivárságára kezdetben úgy tekintett, mint valami szükséges rosszra, ami az élet velejárója, amit maximum enyhíteni lehet, de eltüntetni soha.

Most itt áll szemben, az út túloldalán, és az adrenalin olyan erősen dolgozik a testében, hogy legszívesebben hangosan ráüvöltene az előtte elhaladó közönyös emberekre. Ezt azonban nem teheti meg. El kell bújnia a ködös tekintetek elől, hiszen a láthatatlanságnak innentől kezdve kulcsszerepe lesz. Már ha hiba nélkül akarja végigcsinálni azt, amit évekkel ezelőtt eltervezett. És amit mindennél jobban akart.

Kutató tekintettel újra megkereste a második emeleti lakás középső ablakát, és várt egészen addig, amíg a felgyulladó villany sápadt fénye meg nem világította annak belső terét.

Ekkor határozott léptekkel átment a zebrán, és megkereste a ház kapuját. Már rutinosan tette meg a figyelőhelyétől a bejáratig nyúló rövid útszakaszt, hiszen az elmúlt hetekben számos alkalommal végigment ezen az útvonalon. Amikor a kapuhoz ért, magabiztosan beütötte a hétszámjegyű kódot, aminek helyességét a halk pittyegés kíséretében kinyíló kapuajtó igazolta, majd lassan, egyesével szedve a lépcsőfokokat felsétált a második emeletre. Pontosan 38 lépcsőfok választotta el a földszintet a második emelettől. Amit ő kevesebb mint egy perc alatt képes teljesíteni. Minden egyes apró részletnek kulcsfontosságot tulajdonított, a hiba legapróbb lehetőségét is ki akarta iktatni. A lépcsőfordulóban megállt a 21-es ajtó előtt, majd rápillantott az órájára. Eljött az idő. Kivett a zsebéből egy fekete bőrkesztyűt és egy sötét maszkot, majd miután felvette azokat, újból az ajtóra emelte a tekintetét.

Láthatatlanság, felismerhetetlenség, rejtőzködés.

Úgy érezte, mindhárom követelménynek eleget tett, így egy apró lépéssel oldalra állt, oda, ahol már nem lehetett látni a kukucskálóból, és megkereste a csengő gombját.

A szíve hevesebben vert, mint valaha. Tudta, érezte, hogy Isten őt erre a feladatra teremtette. Ettől a pillanattól kezdve már az igazság szolgájaként tekinthet magára. És most, ahogy megpillantotta az ajtót, ami elválasztja az előző életét az új életétől, mintha minden más megvilágításba került volna. A nyugalom, ami hirtelen úrrá lett rajta, olyan energiával árasztotta el, amilyet korábban nem érzett. Kitapintotta a pulzusát, de már nem érzékelte a szívverését. Már csak egyetlen dolgot érzett. Jeges céltudatosságot.

Vett egy utolsó, hosszú és mély levegőt, megigazította a zsebében lapuló zsigerelőkést, és megnyomta a csengőt. A stopper mutatója pedig némán pörögni kezdett.

A túloldalról felhangzó lassú léptek és a kulcscsörömpölés közt ólomlassúsággal teltek a másodpercek. A kés már szinte égette a combját, a szívverése újra felgyorsult. Nem tudott többé megálljt parancsolni a testének.

Ahogy azt előre tudta, a lány nem kérdezte meg, hogy ki áll a túloldalon. Megbízván az emberekben, automatikusan elfordította a kulcsot a zárban, és résnyire kinyitotta a bejárati ajtót. Az ajtófélfa mellett kibújó szőke hajzuhatag alatt egy csinos női arc jelent meg. Habár a korábbi délutánok során számos alkalommal követte őt, máshogy emlékezett rá. Szebb volt, mint amilyennek gondolta. De lehet, hogy csak a pillanat varázsa tette bájosabbá az arcát.

A másodpercmutató gyorsabb ütemben kezdett szaladni a számlálón, és tudta, hogy nem késlekedhet tovább. Látta, ahogy a lány vet még rá egy elképedt pillantást, aztán egy gyors ugrással előtte termett, és ökölbe szorított kézzel beleütött az arcába. Hallotta a fogak reccsenését, miközben a vér a fehér falakra fröccsent. A lány az ütés hatására hanyatt esett, és bevágta a fejét a márványpadlóba, amitől elvesztette az eszméletét. A férfi ekkor bezárta maga mögött az ajtót. Ezután a lábánál fogva megragadta a lányt, és elkezdte befelé húzni az előszobán keresztül a nappaliba. Hallotta, ahogy a feje többször is koppan a szegélyen, de ez a legkevésbé sem zavarta. A lakás közepére érve megállt, és alaposabban szemügyre vette a szobákat. Tervének második pontja szerint olyan helyet kellett keresnie, ahova kikötözheti a testét. Halkan a középre helyezett dohányzóasztal mellé lépett, és bepillantott a lakás legkisebb helyiségébe. A hálószobában mindössze egy franciaágy és két apró éjjeliszekrény árválkodott. Az ágy hátsó támlája modern vasrácsokból volt összeeszkábálva, amit így első látásra megfelelőnek talált. Gyorsan visszasietett, és újra megragadta a magatehetetlen lány lábait. Miután odavonszolta az ágyhoz, a testét a paplanra hajította, majd előkotorta a zsebéből azt a damilt, amit még hetekkel korábban egy vidéki horgászboltban vásárolt. Az eladó elmondása szerint ez a legerősebb fajta, még egy méretes csuka éles foga sem tudná keresztülhasítani. Először egy félméteres darabot vágott le belőle, majd még háromszor ennyit. Ezt követően nekilátott a munkának. Megfogta a lány jobb kezét, és erősen odakötözte az ágy sarkához, aztán ugyanígy tett a másikkal is. Miután a lábaival is végzett, elővette a másik kését, és leszaggatta a lány ruháját. Amikor az X alakba kötözött test teljesen csupasszá vált, megállt egy pillanatra. Ebben a másodpercben ő volt élet és halál ura. Mélyen beszívta az örökkévalóság különleges illatát, majd ő is vetkőzni kezdett.

A lány halk nyöszörgése jelezte, hogy visszanyerte az eszméletét, de ez a férfit nem zavarta. Sőt, talán még ösztönözte is. Magabiztos mozdulattal felhúzta az óvszert, és a szétnyitott lábak elé térdelt. Amikor a lány kinyitotta a szemét, a férfi már tudta, hogy sikerült, amit eltervezett, és élvezni fogja, ami most következik! Ráhajolt, egészen közel hozzá, aztán belé hatolt. Majd újra és újra. Erőszakosan. A lány üvölteni próbált, de erősen megmarkolta a száját, így az elfojtott sikolyokat csak ő hallhatta. Ahogy a sokk hatására kitáguló pupillákat és a vergődés okozta gyönyört is csak ő élhette át.

Miután végzett, újból a késéért nyúlt, és a lány nyakához illesztette. Az idő lelassult, a férfi pedig megbabonázva meredt maga elé. Végül vetett még egy utolsó, lesújtó pillantást a könyörgő szempárra, és egy gyors mozdulattal elvágta áldozata torkát. Feszülten figyelte, ahogy az élet tovaszáll az elernyedő testből, miközben átjárta egyfajta természetfeletti bizsergés. Nagyszerű érzés volt... jobb, mint ahogy azt korábban elképzelte.

Miután kiélvezte a pillanatot, felállt és felöltözött. Már csak egy utolsó lépés maradt hátra. Le kell vágnia a jobb lábat. Remélte, hogy a zsigerelőkés megteszi majd, mindenesetre nem volt járatos a csonkolásban. Nem is ment neki olyan gyorsan, ahogyan azt előre eltervezte, és már csak kevesebb mint negyedórája maradt.

* * *

– Drágám! – A hang fülsiketítő erővel tört fel az alsó szintről, és megtette a hatását. Palcsik Bálint két párnával és egy takaróval igyekezett tompítani a nem kívánatos zajt, de próbálkozása eredménytelen maradt. – Ez a harmadik napod a bűnügyi rovatnál. Nem hiszem, hogy jó szemmel néznék, ha máris elkésnél! – kiáltotta Eliza.

Palcsik Bálint oldalra fordult, és kinézett az ágyneműből épített bunkerje alól. A digitális óra hat óra negyvenöt percet mutatott. Hogy képes valaki hat óra negyvenöt perckor ilyen éktelen zajt csapni?

Amúgy sem kedvelte a reggeleket, így meg, hogy az új rovattal új, és főképp korábbi időpontban kellett kelnie, kifejezetten utálta ezt a napszakot. De hát erre várt már több mint két éve, attól a pillanattól kezdve, hogy az egyetem elvégzése után felvették az ország legnagyobb online hírportáljához. Igaz, akkor még csak a gazdasági részlegre. Most valahogy mégsem tudott annyira örülni a váltásnak.

Pár perccel később rászánta magát az indulásra. Kiszállt az ágyból, felvette kopottas farmernadrágját és a mellette heverő gyűrött inget, aztán ő is a konyha felé vette az irányt. Amikor belépett a kis helyiségbe, Eliza már serpenyővel a kezében a sütő előtt állt, és csak egy futó pillantást vetett felé.

– Pont ezt sikerült kibányásznod az összes közül?

Kényszeredetten lepillantott az ingére, ami valóban nem keltett túl jó benyomást.

– Mára még megteszi...

– Mintha tegnap is ugyanezt hallottam volna.

– Mintha tegnap is tojást reggeliztem volna.

Mélyen egymás szemébe néztek, de a vihar elült, az újabb háború pedig elmaradt. Az utóbbi időben elég sokszor töltötték ki egymáson a dühüket, amit Bálint elsősorban a rossz anyagi helyzetüknek tulajdonított. Ő maga biciklivel járt dolgozni a belváros közepén magasodó szerkesztőségi épületbe, és nem egy alkalommal átbeszélték már Elizával, hogy csak akkor ruháznak be egy kis autóra, ha majd biztos, fix jövedelemmel rendelkeznek. Hitelt semmiképp sem akartak felvenni, és sajnos voltak olyan hónapok, amikor az albérlet viszonylag alacsony költségét is csak nagy nehezen sikerült összekuporgatniuk.

Most, hogy végre átkerült a bűnügyi rovathoz, ami köztudottan tekintélyesebb és több lehetőséget magában rejtő pozíció volt a korábbinál, mintha ez is csak további terheket rótt volna a kapcsolatukra.

A síri hangulatban lezajlott reggeli után Bálint felült a kerékpárjára, és a belváros felé indult. Gyorsan keresztültekert a városligeti parkon, aztán a sétányról kiérve igyekezett a gyönyörű tájra összpontosítani a figyelmét, így a múzeumokkal szegélyezett ovális útra fordult. A hangulata azonban továbbra sem javult, így a Hősök terénél tovább gurult a Dózsa György út felé; elhatározta, hogy tesz egy kis kerülőt, és majd csak a város közepét képező Blaha Lujza térnél fog elkanyarodni a sűrűbben lakott belső utcák felé. Mielőtt azonban elérte volna a sugárút végén elhelyezkedő hatalmas teret, az indokoltnál nagyobb lármára lett figyelmes. Lassított, és amikor már karnyújtásnyi közelségbe ért, jó néhány rendőrautót látott, amint négyszögletű barikádot alkotnak a Dohány utca közepén álló ötemeletes lakóház előtt. Ahogy kicsit közelebb gurult, egy mentőautót is felfedezni vélt a rendőrautók gyűrűjében, amely közvetlenül a járda mellett parkolt. De volt ott más is, ami jobban felkeltette az érdeklődését. Egy letakart test, amelyet kék nejlonzsákba csomagoltak. Korábban még soha nem látott ilyet közelről, mégis biztos volt benne, hogy nem téved. Ahogy abban sem, hogy nem csak egy szimpla haláleset történt, ugyanis a kelleténél jóval több rendőr nyüzsgött a területen. Rápillantott az órájára, amely még mindig csak negyed nyolcat jelzett. Aztán úgy döntött, hogy hiba lenne nem kihasználni a kínálkozó lehetőséget, így a biciklit az egyik zöldségesbódénak támasztotta, és közelebb sétált a rendőrségi kordonhoz. Először úgy tett, mint aki csak céltalanul lődörög, majd amikor már átlátott mindent, próbált úgy helyezkedni, hogy a holttest és a közte lévő távolság a lehető legminimálisabb legyen. Aztán egy óvatlan pillanatban, amikor a helyszínt biztosító rendőr nem figyelt, átbújt a sárga szalag alatt, és közelebb lépett a ponyvához. A másodpercek csendesen teltek, de semmi nem utalt arra, hogy észrevették volna. A biztonság kedvéért kicsit behúzódott a mentőautó mögé, majd amikor újra tiszta volt a terep, két gyors lépéssel az áldozat mellé lépett, és félig lehúzta róla a nejlonlepedőt. Az első sokk ekkor érte. A nő szemei fennakadtak, testét pedig vörösre festette az alvadt vér. Számos helyen zúzódások tarkították a bőrét, de ami Bálintot leginkább megrendítette, az a hiányzó végtag volt. Erőnek erejével emlékeztette magát, hogy mi is a dolga, majd gyorsan elővette a telefonját, és csinált két képet a lányról. Épp időben, ugyanis lépteket hallott a háta mögött.

– Maga mit csinál itt?

Egy nagydarab rendőr állt közvetlenül a kordon mellett, és kérdő tekintettel nézett rá. Bálint tett egy lépést oldalra, és észrevétlenül visszacsúsztatta a készüléket a zsebébe.

– Inkább én kérdezném, hogy maguk mit csinálnak itt.

A visszakérdezés meglepte a rendőrt, pont, ahogy arra Bálint számított. A régi törvény, miszerint a legjobb védekezés a támadás, ezúttal is bevált.

– Ez egy bűnügyi helyszín, és senkit nem engedhetünk be a lezárt területre.

– Még az itt lakókat sem?

– Maga itt lakik?

Bálint ösztönösen összeráncolta a szemöldökét.

– Mégis mit keresnék itt, ha nem itt laknék?

– Sajnálom, uram, de akkor is el kell hagynia a lezárt szakaszt.

– Mennyi időre? Sietős dolgom lenne.

A rendőr bizonytalanul maga mögé nézett, mintha a válasz valahol ott lapulna a háta mögött.

– Nagyjából másfél órára. Addig, kérem, fáradjon velem.

Azzal tett egy lépést Bálint felé, aki jobbnak látta engedelmeskedni a kérésnek.

– Gyilkosság történt? – kérdezte, miközben átbújt a szalag alatt.

– Egyelőre nem adhatok ki hivatalos információt.

– És ha nem hivatalosan kérdezem?

A barátságos mosoly azonban nem tette meg a hatását. A rendőr hátat fordított neki, és visszaindult a helyére.

Palcsik Bálint nem sokkal később már a szerkesztőség épületében találta magát, majd miután feltöltötte a képeket a számítógépére, volt ideje alaposabban szemügyre venni őket. Valóban nem tévedett. Gyilkosság történt, méghozzá nem is akármilyen. Szakmai szemmel nézve minden tökéletesen együtt volt. A brutalitás mértéke, az alany neme és életkora, valamint a belvárosi lakhely – mind megfelelt a kritériumoknak. Mármint azoknak a kritériumoknak, amelyek egy drámai cikk megírásához szükségesek. Elégedetten kettőt kattintott az egérrel, és nekilátott a munkának.

* * *

Please fasten your seatbelt before take off!

Már megint azok a rohadt övek. Benett kelletlenül megfogta, és addig húzta a dereka fölött a biztonsági övet, míg a csat kattanása azt nem jelezte, hogy sikerrel járt. Bezzeg a mellette ülő nőnek nem lenne szüksége ilyen óvintézkedésre. Keblének méreteiből ítélve a mellébe épített légpárnák bármilyen katasztrófa esetén kiválóan szuperálnának, és minden bizonnyal megmentenék az életét.

Benett Párizsban szállt át, és túl volt már több mint 15 óra repülésen. Mexikó sajnos nem éppen Magyarország szomszédságában van, de eljött az idő a visszatérésre. Nem mintha Mexikóváros nem lett volna csodálatos élmény számára, de ő mégiscsak ide tartozik. És hát az egyéves eltávozásnak is vége kellett legyen valamikor.

Akaratlanul is újra meg újra oldalra pillantott. A nő valóban igazi kebelcsodának minősült, s ez már a mellette ülő férfitársak figyelmét is felkeltette. De mégiscsak neki volt az a kiváltságos helyzete, hogy pont mellette kapott helyet. Mintha a sors akarná így. Persze nem valószínű, hogy a sors épp egy közel negyvenéves, őszülő szakállú és kissé lerobbant nyomozót szánna ennek a bombázónak, dehát ki tudja. Próba szerencse...

– Hölgyem, önt nem Pamela Andersonnak hívják véletlenül? – fordult vigyorogva a mellek felé. A keleties akcentus még mindig érződött a hangjából, bár az angolja az elmúlt hónapok alatt sokat fejlődött.

A barna hajzuhatag most Benett felé fordult, majd a nő feltűnően beleszagolt a levegőbe, és egy széles grimaszt vágva kicsit arrébb húzódott.

Lehet, hogy le kellett volna tusolnia az indulás előtt? Vagy legalább tegnap? Vagy mikor is tusolhatott utoljára? Volt fontosabb dolga is, mint egy kádban tespedni. Már ha az ágyban tespedést fontosabbnak lehet nevezni.

– Esetleg Carmen Electra? – próbálkozott újra egy bárgyú vigyor kíséretében.

– Excuse me, could you help me to change my seat? – fordult a nő az utaskísérő felé.

Akkor erről ennyit, vélekedett a nyomozó. Legalább lesz hova raknia a kajáját.

Az út hátralévő részét szunyókálva töltötte, csak a leszállás utolsó szakaszában nyitotta ki újra a szemét.

A repülőtér várócsarnokában reménykedve nézett körül, de nem látott ismerős arcokat. Bár ha jobban belegondolt, nem is tudott róla senki, hogy hazajön. Konrádot kivéve. A rendőrfőkapitány meg nem az a fajta, akinek lenne ideje ilyesmire. Vagy éppen kedve. Az egy évvel ezelőtti balhéja után pedig nem is várhatott el tőle ilyesmit.

Más megoldás nem lévén, fogott egy taxit, és hazafelé vette az irányt. Egy év hosszú idő, amit csak akkor érzett át igazán, amikor újra a budapesti utcákon találta magát. A legnagyobb különbség, ami megérintette, a tömeg hiánya volt. Persze egy közel 21 milliós várost nem lenne jogos összehasonlítani egy alig kétmillióssal, mégis az a furcsa érzése támadt, mintha egy kísértetvárosban járna. A közel félórás taxizás után végre megérkezett a Gutenberg téri háromemeletes lakóház első emeletén levő lakásához, és ekkor végre mintha valami jóleső boldogságot vélt volna felfedezni magában. A hazaérkezés kellemes érzése fogta el, még ha az az otthon, ahova megérkezett, kissé fülledt levegőjű volt is, és úszott a takarítatlan szemétben. De leginkább a mindent elnyelő csend zavarta.

Fogta a távirányítót, és az egyik zenecsatornára kapcsolta a tévét. A képernyő pár pillanat után életre kelt, és a kellemes zenei aláfestés mellett már nem volt probléma kipakolni a bőröndjéből azt a néhány dolgot, amit az észak-amerikai kontinensről hozott magával. Ahogy végzett, behuppant az ágyba, és átkapcsolt az egyik hírcsatornára. Közlekedési balesetek, létszámleépítés, gázáremelés, és egy különös belvárosi gyilkosság. Ezek voltak a vörös hajú, enyhén szeplős hírbemondó legfontosabb információi. Mielőtt végleg álomra hajtotta volna a fejét, az a gondolat furakodott az elméjébe, hogy itthon még mindig minden olyan szánalmas állapotban van, mint annak idején, amikor elutazott.

* * *

A mobiltelefon fülsértő csörgése betöltötte a lakást. Benett először azt hitte, hogy csak az utcáról beszűrődő lármát hallja, aztán kelletlenül konstatálta, hogy a zaj forrása valahol a szobán belül van. Oldalra gurult az ágyon, és tapogatózni kezdett a hang irányába, mígnem a kezébe akadt a mobiltelefon fehér hátlapja. A bejövő hívás egy ismeretlen számról érkezett, ami nem érte meglepetésként, hiszen a Mexikóban vásárolt készülék névjegyzéke szinte teljesen üres volt. Annál inkább meglepte őt, hogy a körzetszám magyarországi hívásról árulkodott. Márpedig, ha az emlékezete nem csal, itthon nem adta meg ezt a számot senkinek.

– Várnay! – nyomta meg a zöld gombot.

A hangja fáradtabban csengett, mint amilyen valójában volt. A reggeli kávé hiánya kétségtelenül éreztette hatását, de a vonal túloldaláról felcsendülő mély tónus talán még az övénél is megviseltebbnek tűnt.

– Mondanám, hogy jó újra hallani a hangod, de az túlzás lenne.

Konrád volt az, az országos rendőrfőkapitány, egyben a főnöke és régi barátja.

– Mondanám, hogy hiányoztál, de akkor hazudnom kellene. – kontrázott rá Benett.

Mély nevetés, ami olyan jellegzetessé tette a rendőrfőkapitányt. És amit már olyan régen hallott.

– Meg merjem kérdezni, hogy vagy?

Benett nem volt biztos benne, hogy Konrád valóban hallani akarja a választ. Egy éve, amikor kényszerből elhagyta az országot, megszakította a kapcsolatot mindenkivel, beleértve az eltávozását kérő rendőrfőkapitányt is. Azt pedig mindenki tudta, hogy ha Várnay Benett nem ad hírt magáról, az vagy rosszat jelent, vagy semmit.

– Két új vágással és néhány ránccal gazdagabban, de nagyjából ugyanúgy, mint amikor elváltunk.

– És végül tényleg hazajöttél. Nem sokan gondolták volna...

Benett tudta, hogy mire utal Konrád. Ha számba kellett volna vennie, hogy a rendőrségen dolgozók közül kik várták haza, és kik imádkoztak inkább azért, hogy elnyelje a mexikói rengeteg, a fordított arány üvöltve kiáltott volna magáért.

– Az egy év az egy év. Te mondtad.

– Valóban én mondtam, bár ez téged ismerve nem sokat jelent – dörmögte Konrád. – Általában homlokegyenest az ellenkezőjét csinálod annak, amit utasításba adok. Mindenesetre örülök, hogy mégis itt vagy. A kapitányság már üres volt nélküled.

– Azért ne essünk túlzásba, Konrád – ásított Benett. – Ez az egy év neked legalább annyira volt vakáció, mint nekem.

Konrád hangosan felnevetett.

– Örülök, hogy ezt nem nekem kellett kimondani.

– Tudod, hogy számíthatsz rám – mosolyodott el Benett.

Rövid csend állt be a beszélgetésben. Benett feltehette volna a sablonos kérdéseket, melyeket a nagy többség feltett volna egy ilyen hosszú távollét után, de a formalitás és a kötelező csevej sosem tartozott az erősségei közé. Persze ezzel Konrád is tisztában volt.

– Viccet félretéve, tényleg a legjobbkor jöttél.

Benett nem sok jót sejtett a szavak mögött.

– Tegnap kaptunk egy gyilkossági ügyet. Elég brutális eset. A nőt a saját lakásában ölték meg. Az első vizsgálatok alapján megerőszakolták, ráadásul a munkából hazatérő férj találta meg az ágyba kötözött holttestet, csonkolt jobb lábbal, amit a tettes feltehetőleg az áldozat megölése után távolított el.

– Mi értelme lenne utólag levágni egy végtagot?

– Hát ez az.

Csend. A remény csendje, hogy Konrád nem teszi fel azt a bizonyos kérdést. Persze feltette:

– Ha már úgyis kipihented magad, mit szólnál hozzá, ha betennélek a csapatba?

– Azt, hogy kösz, de inkább nem.

Benett hallotta az elfojtott szisszenést. Legalább egyvalamiben még mindig jó.

– Egy év szabadság sem volt elég? – mérgelődött Konrád.

– Ha már így megkérdezted, a válaszom megintcsak nem. Amúgy meg nem unatkoztam Mexikóban, besegítettem a helyieknek az egyik drogkartell leleplezésébe. Az pedig munkának számít, ha jól tudom.

Gőg, lekezelő stílus, határozottság. Pont, ahogy Konrád emlékezett rá. De Benett esetében mindezt kárpótolja a veleszületett tehetség, a részletek iránti különleges vonzalom... minden, ami egy jó nyomozó alapvető ismérve.

– Igen, hallottam róla. Jacobson átküldte a jelentést.

– Jacobson egy barom. Ő adta meg a számom?

– Igen.

Még egy teendő, amit fel kell vennie a képzeletbeli listára. Soha ne add meg a telefonszámod a helyi, minden lében kanál, és néha idegesítően tudálékos tisztségviselőknek.

– Szóval? Ma tízkor kezdünk. – váltott szelídebb hangnemre Konrád. – Aztán, ha lesz egy kis időnk, mesélhetnél a mexikói kalandjaidról is.

Újabb csend állt be, Konrád pedig várt. Igaz, hogy ő a főkapitány, így Benettnek követnie kell a parancsát, de ez köztük másképp működött. Talán a barátság az oka, talán a tisztelet, amit Benett iránt érzett, de nem szerette fitogtatni a hatalmát a nyomozó felett.

– Talán.

Konrádnak ez a válasz megfelelt.

– Rendben, ismered a járást. Akkor bent találkozunk.

– Csak annyit mondtam, hogy talán!

A telefonból azonban már csak a búgó hang csendült fel. Benett fogta a készüléket, és a kanapé felé hajította, de halk puffanás helyett hangos koppanást hallott, ami azt jelentette, hogy a mobil a földön landolt.

* * *

Eszter a szobájában ült és a falakat bámulta, pontosabban a falakon lógó cikkeket, amik róla szóltak. A példaképéről. A férfiról, aki miatt ezt a pályát választotta. És akit most talán újra láthat, méghozzá nem is akárhogy. Ha jól vette ki Konrád szavaiból, ma visszatér hozzájuk, és részt vesz annak a nőnek a gyilkossági ügyében. Kollégák lesznek. Kollégája lesz annak a nyomozónak, aki annak idején elkapta Magyarország legkegyetlenebb sorozatgyilkosát. Alig akarta elhinni.

Ma tökéletesen kell kinéznie. Egyszerre kell vonzónak és kimértnek lennie, hiszen ez a nap élete legfényesebb pillanatát adhatja neki. Ha pedig okosan viselkedik, akkor az ezt követő napok is fényesen csillognak majd.

Fogta a szemceruzáját, és gyorsan nekilátott a munkának.

* * *

A reggeli szél végigsöpört a rakparton, a hideg pedig nem kímélte a sziklák réseibe bújó apró állatokat sem. Némelyikük egészen addig rejtőzött a menedékében, amíg a víz sodrása magával nem ragadta a gondos munkával felépített vackokat. Akkor pedig már nem volt visszaút. A természet mindent magával ragadó erői ellen fordulni reménytelen.

Nándi a Duna partján állt, és a folyót bámulta. Tisztelte az áramlást. Mindig egy irányba tartott, és soha nem állt meg. El akarta érni az útja végét. A megtisztulást. Ahogy ő is. Fogta az ujjai közé szorított füves cigarettát, és hosszasan beszívta a füstöt. Aztán szépen lassan kiengedte a levegőt, és hagyta, hogy a szél magával ragadja a szájából kiáramló szürke foltot.

– Honnan van?

A mögötte álló srác nem lehetett több húszévesnél. Hallotta, ahogy a széldzsekije zizeg a beletóduló levegőtől, ami elnyomta félénk hangját.

– Az most lényegtelen.

– Ha kérdezek valamit, akkor az nem lényegtelen!

A srác hezitált. Nándi gyakran találkozott a fajtájával. Azzal a fajtával, aki gyorsan akar sok pénzt. A legtöbbjüknek fogalmuk sincs, hogy mibe vágják a fejszéjüket. Kialakítanak egy apró zugot valahol a világ végén, aztán nekilátnak a termesztésnek. Ezután kezdődik a történet érdekesebb része, az értékesítés. Először csak közvetlenül barátoknak, ismerősöknek, szigorúan ott, ahol élnek. Aztán megérzik a pénz szagát, és azt hiszik, hogy bármit lehet. Mint ez a kis taknyos is a háta mögött.

– Vidékről.

– Magyarországon?

– Igen.

Nándi a Sakálnak dolgozott. Magyarországon ő volt a kígyó feje. Minden valamirevaló drogos tőle vásárolta az anyagot, legyen szó heroinról, kokainról, amfetaminról vagy újabban dizájnerdrogokról. Sakálra pedig egy dolog fokozottan igaz volt: mindenen és mindenkin rajta tartotta a szemét. Igaz, hogy a fűben nem volt akkora dohány, de a piac egyre bővült, így ő is kiterjesztette rá a hatalmát. Mivel azonban a fű előállításával a mezei futóbolondok is megbirkóztak, a keményebb drogok területén alkalmazott megfélemlítés nem vált a leghatásosabb módszerré. A jó üzletember azonban alkalmazkodik a piachoz, és megtalálja a köztes utat. Így terjedt el a híre annak, hogy a Sakál engedélyezi az országban a fű termesztését. Bizonyos feltételekkel persze.

– Négy hónap alatt mekkora a mennyiség? – kérdezte Nándi.

– Száz kiló.

– Az kevés.

Nándi szívott egy újabb slukkot, miközben a fejében a számok értékekké adódtak össze. Több mint háromszázmillió forint. Amikor találkozott a sráccal, azt hitte, hogy ez is csak egy nímand a sok közül, de talán most más a helyzet.

– Százötven. Ez a maximum, amit el tudok érni.

– Ár?

Nándi hátrafordult, és belebámult a srác szemébe. Nem azért, mert kíváncsi volt a ronda arcára, hanem hogy nyomás alá helyezze. A szemkontaktus mindig segített neki. Legalább tíz százalékkal.

– Egy ezres.

– Nyolcszáz és megegyeztünk.

A srác hezitált. Nándi tett egy lépést előre, és odanyújtotta a kezét. Végül ő is megmozdult.

– A helyszínről és az időpontról majd értesítelek.

Azzal maga mögé hajította a csikket, és elkezdett felfelé mászni a sziklákon. Már csak távolról hallotta, hogy a srác is elindult a helyéről.

* * *

Az óra kismutatója épp a tízesre fordult, amikor Benett a Váci útra ért. A gyomra korgott az ürességtől, így mielőtt továbbindult volna, beugrott az egyik pékségbe, és vett magának pár sajtos pogácsát. Majdnem egy ezrest fizetett értük, amit finoman szólva is soknak talált, és a pesók érmetengere közt épphogy össze tudott kaparni annyi aprópénzt. Így aztán félig tele hassal és üres zsebbel folytatta az útját egészen a Teve utcáig. Furcsa érzéssel töltötte el, amikor újra a belvárosi rendőr-főkapitányság hatalmas üvegépülete előtt állt. Annyi jó és még több rossz emlék fűzte ehhez a helyhez, mégis újra és újra visszatért ide.

Belépett a kapun, és alig tett meg pár métert, máris összetalálkozott az első ismerős arccal. A vörös hajú Horváth Vilma a gazdaságiaknál dolgozott, és egy dolog különösen igaz volt rá: a testénél csak a szája volt nagyobb. A nő épp egy csokoládés fánkkal vívott ádáz harcot. Az asztalra potyogtatott csokoládédarabkákból ítélve elsöprő fölénnyel meg is nyerte. Benett továbbsiklott, és sikerült észrevétlenül eljutnia a liftekig. A biztonság kedvéért a hátát a zárt liftajtónak támasztotta, hogy továbbra is szemmel tudja tartani a belső teret. Pár hosszú másodperc után aztán végre megérkezett a felszabadító pittyegés, ami a felvonó érkezését jelentette.

– Benett?

Benett azonnal felismerte a hangot, és megpördült a tengelye körül. A liftben Otília állt, és nagy szemekkel nézett rá. A rohadt életbe! A pszichológusnő volt az egyike azoknak, akikkel a legkevésbé sem akart összefutni. Benett még a pályája elején kavarodott össze a bongyor hajú nővel, és bár a kapcsolatuk meglehetősen rövid volt, a szakításuk annál viharosabb.

– Mit keresel itt?

Benett tett egy lépést oldalra, és próbált barátságosan mosolyogni.

– Részt veszek egy gyilkossági nyomozásban – préselte ki magából a szavakat, miközben akaratlanul is észrevette, hogy a nő vonásai egy szempillantás alatt megkeményedtek. A múlt sosem múlik el nyomtalanul, főleg, ha közös múltról van szó.

– Nem Mexikóban kellene pihenned?

– Letelt az egy év. Visszajöttem.

– Ilyen hamar?

Az irónia. Otília iróniája. Benett sokat gondolkodott azon, hogy vajon minden pszichológusnő rendelkezik-e ezzel a sajátos stílussal, vagy csak neki volt ilyen pechje Otíliával. Mára már biztos volt a válaszban.

– Konrád megbeszélést tart.

– Aha.

– Te nem jössz?

Otília úgy nézett rá, mintha valami óriási őrültséget kérdezett volna.

– Nem. Mint látod, épp az ellenkező irányba tartok.

– Oké. Akkor majd később összefut.

– Aha. – szakította félbe Otília, azzal a tűsarkú cipő kopogása távolodni kezdett tőle, Benett pedig magára maradt zavarával, amit a női elme működésének felfoghatatlansága okoz a férfiak fejében.

* * *

A 211-es szoba ajtaján csupán egyetlen változást fedezett fel. Meeting room?! A modernizációval járó sznobizmus, úgy látszik, beköltözött már a rendőrségre is, ezt pedig Benett ki nem állhatta. Utálta az emberi hivalkodást és azt a társadalomba mélyen beivódott pökhendiséget, ami minduntalan megnyilvánult a külföldről átvett divatos elnevezésekben. Megfogta a kilincset, és elszámolt magában tízig. Mindig így szokott tenni a sorsfordító pillanatokban. Az ajtó aztán halkan kinyílt.

A főkapitányság tárgyalótermében öt arc fordult felé. Eszter Konrádra vetett egy elképedt pillantást, amikor Benett belépett a helyiségbe, Wágner arcára a közöny és a megvetés elegye ült ki, míg Milánból heves pislogást váltott ki a jelenléte. Az egyedüli, aki rezignáltan vette tudomásul az érkezését, Bella volt.

– Visszatértem.

Benett csak egyszerűen kimondta. Nem kell túlcicomázni a dolgokat, erre már megtanította az élet. Ahogy beljebb lépett és leült a hátsó sorba, kicsit úgy érezte magát, mintha újra egy általános iskolai jelentésen lenne, ahol Konrád az osztályfőnök, míg a többiek a tanulótársai.

– Visszatértél? – Milán hol rá nézett, hol Konrádra. – Mi az, hogy visszatértél? Hogyan?

Benett a szőke hajú, szemüveges srácra emelte a tekintetét. Kedvelte Milánt, akit nagyjából öt évvel ezelőtt még ő vett be a csapatba. Habár hajlamos volt még mindig azt a tizenéves kissrácot látni benne, aki az internet virtuális világában érezte magát a legjobban, el kellett ismernie, hogy a fiatal informatikus mára igazi férfivá érett.

– Repülővel – rántotta meg a vállát Benett.

– Arra gondolt, hogy miért pont most – nézett fel Bella.

Benett a hang irányába fordult, és megpillantott egy ismeretlen nőt, aki nagyjából a harmincas éveit taposhatta. A haja hátra volt csatolva, a bőre pedig hófehéren villogott a ráeső fényben, akár egy albínóé. De a testtartása... A kimért távolságtartás csak úgy áradt a lényéből. Ahogy a precizitás is, amit a feszes vállak és az asztalon pihentetett összekulcsolt kezek tettek teljessé. Minden bizonnyal az új bűnügyi technikus, akit akkortájt vettek be a csapatba, amikor ő elutazott Mexikóba.

– Most találtam akciós járatot a Lufthansán... – rántotta meg újfent a vállát Benett, miközben egy sármos mosolyt villantott a nő felé.

Konrád a szerteálló ősz szakállat figyelte. Biztos volt benne, hogy Benett eljön. Túl jól ismerte, és tudta, hogy a nyomozás izgalma olyan neki, mint egy drogosnak a kábítószer. Éppen ezért említette meg neki a telefonban a gyilkosság részleteit. Ez volt a csali, aminek Benett képtelen volt ellenállni.

Megköszörülte a torkát, és a díszes társaság felé fordult.

– Benett is részt fog venni a nyomozásban.

Néma csend következett, amit a hátsó sorból érkező szöszmötölés szakított félbe. Mindenki a hang irányába fordult. Benett a szájához emelte az elektromos cigarettát, és heves pöfékelésbe kezdett. A füst nagyságával párhuzamosan pedig Konrádban is növekedni kezdett a kétely.

– Miért is?

Ismét Bella szólalt meg. Konrád a bűnügyi technikust figyelte, aki érdeklődve pillantott hol rá, hol Benettre. Bella profi volt mind a munkájában, mind a magánéletben, de amit Konrád a legjobban szeretett benne, hogy mindig a lényegre szorítkozott.

– Mert.

– Mert túl jó vagyok ahhoz, hogy nélkülözzetek – szólalt meg mosolyogva Benett.

Csend. Mélységes csend.

Konrád nem ezt akarta mondani. Legalábbis nem így, és nem ebben a formában. De Benett igazat mondott. Az egyedüli ok, amiért szívesen dolgozott vele, a szakértelme volt.

– Túl sokat süttetted magad a napon, Várnay. Nincs szükségünk rád.

Ezt Wágner Krisztián mondta, s közben szúrós tekintettel nézett rá.

Benett nem kedvelte a férfit, és eddig nem is igazán kellett vele dolgoznia. Amikor belépett a terembe, ő volt számára a legnagyobb meglepetés. A rendőrség berkein belül elterjedt pletyka szerint Wágner csupán azért lett rendőr, mert így legálisan élheti ki a gyilkolás iránti vágyát. Ez pedig nemcsak Benett, de Konrád értékrendjével is szembement.

– Neked nincs szükséged rám, Wágner. Nagy különbség – mondta ki lassan a szavakat Benett. Szerette volna azt az érzést kelteni Wágnerben, mintha egy értelmileg visszamaradott emberrel beszélne. A férfi megránduló arcából ítélve el is érte a célját, ám még mielőtt Wágner visszavághatott volna, Konrád megelőzte.

– Azért hívtalak be benneteket, hogy megoldjunk egy gyilkossági ügyet. A gyerekes hajcihőtökre nem vagyok kíváncsi.

Wágner azzal a mézesmázos mosolyával nézett Konrádra, amitől a főnöknek a hideg futkosott a hátán. Ő volt az egyedüli ember a csapatban, akit a belügyminiszter nyomására vett fel. Wágner eddig a Budapesti Rendőr-főkapitányságnak dolgozott, és a terrorelhárításnak segített be. Elég erőszakos és hidegvérű ember hírében állt, de az eredményei magukért beszéltek. A politikai kapcsolatai pedig közismertek voltak.

– A mai lapokban címoldalon hozták le a tegnapi gyilkosságot, ez pedig egyet jelent azzal, hogy a média nyomást helyez ránk. Gyorsan és hatékonyan kell dolgoznunk. Menni fog?

Csend. A megerősítés csendje.

– Láttátok a képeket? – szólalt meg az első sorban ülő szőke hajú lány. A bűnügyi technikus mellett ő volt a másik személy a csapatban, akit Benett nem ismert. Fiatalnak tűnt. Benett szerint túl fiatalnak ahhoz, hogy egy gyilkossági nyomozásban részt vehessen.

– Az egész ország látta azokat a képeket – nézett fel a monitor mögül Milán.

– Hogy lehetséges ez?

– A helyszínelők nem voltak elég körültekintőek. Az egyik firkász bejutott a lezárt területre.

Konrád nyugodtan szemlélte, ahogy elindul a folyamat. Mindig így szokott kezdődni. Az egyik kérdés követi a másikat, néhol kiegészülve egy-egy válasszal és talánnyal. Annak pedig különösen örült, hogy már nem Benett visszatérése volt a téma.

– Ezért vettük át az ügyet a BRFK-tól. Túl sokan figyeltek fel rá.

– Pontosan miről van szó? – kérdezte Benett.

A szőke lány most felé fordult. Ő volt az egyetlen a teremben, aki mosolygott. Rá mosolygott. Benett viszonozta a pillantást, miközben az a gondolat járt a fejében, hogy talán nem is hozott olyan rossz döntést, amikor engedett Konrád kérésének.

– Két nappal ezelőtt egy Takáts Enikő nevű, huszonéves nőt brutális kegyetlenséggel meggyilkoltak a saját otthonában – mutatott a kivetítő irányába Konrád, és biccentett Milánnak, hogy kapcsolja be a készüléket. – A gyilkosságot a szüleinél tett vidéki látogatásából hazatérő férj jelentette be. A nőre a hálószobában talált rá. A helyszínen készült képeket itt láthatjátok.

A kivetítő hangosan zümmögött, a kép megjelent. Benett a fotókat nézte, és el kellett ismernie, hogy Konrád nem túlzott, amikor a brutális jelzőt használta a gyilkosságra.

– Bella, tiéd a terep! – nézett oldalra Konrád, mire a hófehér bőr megemelkedett és a kivetített képhez sétált.

– Az elkövető egy másfél milliméteres horgászzsinórral kikötözte a nőt az ágy négy sarkához. Ez egy rendkívül erős damil, így esélye sem volt a szabadulásra. Ezt támasztják alá a mély vágások a csuklóján. A tetthelyen talált ujjlenyomatok nagy részét már azonosítottuk, de azokat nem tudtuk az elkövetőhöz csatolni. Más nyomot nem találtunk.

Konrád arcán a ráncok elmélyültek.

– A bonctani vizsgálat alapján a nőt megerőszakolták, így kisebb csodának számít, hogy nem találtunk semmit. Se spermanyom, se apró szőrszálak, szóval minden teljesen steril.

– Kitakarított maga után – mondta Wágner, és Benett kénytelen volt egyetérteni a férfival.

– Előre eltervezett gyilkosság volt.

– Hogy jutott be a lakásba?

Újból Bellán volt a sor. Kicsit feljebb húzta magán a virágmintás leplet és továbbléptette a kivetített képet.

– A zár érintetlen maradt, így feltehetőleg az áldozat nyitott neki ajtót. Amikor ez megtörtént, leütötte a nőt, az ágyhoz vonszolta, kikötözte, módszeresen megerőszakolta, és elvágta a torkát.

Korrekt összegzés, gondolta Benett. Már most kedveli ezt a Bellát. Nyugodt hangon, tisztán és érthetően beszél. De még fontosabb, hogy elvonatkoztat az emberi érzéseitől, ami egy bűnügyi technikusnak csak előnyére válhat.

– És az ott mi? – mutatott Eszter a kép bal alsó sarkára.

Ezek szerint a lány nem csak külső megfigyelő, nézett fel Benett. A fiatalság sosem volt Konrád ellenére.

– Az ott az áldozat bal lába – válaszolta Bella. – Nagy valószínűség szerint a nő már nem volt életben, amikor a tettes levágta, mindenesetre egy, a vadászatokon használatos zsigerelőkéssel távolította el a testrészt.

– Mégis miért vágta volna le a lábát, ha a nő már halott volt?

Benett a nőre nézett, mire Bella megrántotta a vállát.

– Megpróbálta feldarabolni, aztán rájött, hogy az nem is olyan egyszerű. – Wágner fogai hófehéren villogtak a félhomályban. – Én befejeztem volna a helyében.

Mindenki Wágner felé fordult. A férfi brutalitása köztudott volt, mégis mindig meglepődtek rajta.

– Mit tudunk még? – kérdezte Konrád, bár neki is nehezére esett figyelmen kívül hagyni Wágner megjegyzését.

– Eltűnt a nő telefonja a helyszínről. Valószínűleg a tettes vitte magával. Próbáltuk bemérni, de eredménytelen próbálkozás volt. A vonal már nem él.

Benett hátradőlt a székében, és átgondolta a hallottakat. Reggel, még mielőtt beért volna, elhatározta, hogy csak akkor vesz részt a nyomozásban, ha az ügy kihívás elé állítja. Most úgy érezte, hogy megkapta, amire vágyott.

– Oké. Elvállalom az ügyet.

Konrád megütközve nézett rá.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, ahogy mondtam. Benne vagyok.

Wágner hangosat sóhajtott.

Konrád jobbnak látta nem firtatni, hogy Benett mit ért „az ügy elvállalása” alatt. Már megtanulta, hogy ilyen esetekben jobb szótlanul átsiklani barátja furcsa megjegyzései felett.

– Milán, utánanéztél már az áldozat hátterének?

– Egyelőre nem ástam túl mélyre. Kell még egy kis idő.

– Rendben. Akkor átmenetileg végeztünk. A csapat összetétele változatlan marad az ügy lezárásáig. A feladatköröket osszátok be egymás között. Jó munkát.

Ezzel Konrád befejezettnek tekintette a megbeszélést. Benett egy ásítással konstatálta, hogy még nem szokott hozzá a korai keléshez, már amennyire korainak lehet tekinteni a tíz órát. Ám még mielőtt felállhatott volna a helyéről, Konrád és az a fiatal, szőke hajú lány jelentek meg előtte.

– Ő itt Zvér Eszter – mutatott rá a szőkeségre Konrád.

Benett a lányt nézte. Így közelről még fiatalabbnak tűnt. A szőke haj alatt megcsillanó kék szempár és a bársonyos bőr igazi angyali ábrázatot kölcsönzött neki.

– Eszter nemrég végzett a Rendőrtiszti Főiskolán, és a kiváló eredményének köszönhetően megadtam neki a lehetőséget, hogy nálunk is bizonyítson. Már ő is a csapat teljes jogú tagja.

– Szép történet. Gratulálok – állt fel Benett a helyéről.

– A következő napokban te leszel a mentora.

Benett lassított a mozgásán. Nem állt meg teljesen, mert akkor azt a benyomást keltette volna, hogy a Konrád által elejtett szavaknak van valamiféle alapja.

– Egyedül dolgozom. Ezt te tudod a legjobban, Konrád.

– Változtak a dolgok.

– A dolgok igen, de én nem.

Konrád összeérintette a kezeit és Eszter felé fordult. Benett érezte, hogy gyorsan le kellene lépnie, de máris elkésett.

– Akkor magatokra is hagylak titeket. Ismerkedjetek össze.

Eszter előrelépett, Konrád pedig hátra. Ez nem jelentett sok jót.

– Konrád...

– Ez nem kérés volt, Benett. Vagy így csinálod, vagy sehogy.

Benett látta a szeme sarkából Wágner öntelt vigyorát. A picsába. A lányra nézett, ám mielőtt még újra szóra nyithatta volna a száját, Bella jelent meg mellettük.

– Kiviszlek bennetek a gyilkosság helyszínére.

– Most?

– Konrád kérte.

– Konrád az előbb azt mondta, hogy osszuk be magunk között a feladatokat.

Bella megrántotta a vállát.

– Én most érek rá...

Benett érezte, hogy ezt a harcot már akkor elveszítette, amikor belépett a tárgyalóterem ajtaján. Igazából nem is értette, hogy nevezhetik a nőket a gyengébbik nemnek, amikor minden valamennyire is fontos helyzetben az ő kezükben van a hatalom. A döntés hatalma. Kifújta a tüdejében rekedt füstös levegőt, és magára öltötte a legvonzóbbnak képzelt mosolyát.

– Akkor, hölgyeim, indulhatunk?

* * *

Eszter Benett mögött lépkedett és a férfit figyelte. Nem gondolta volna, hogy ilyen deltás. A képeken és a tévében is sokkal véznábbnak tűnt, de ettől eltekintve mindenben pont olyan volt, mint ahogy számított rá. Az őszülő szakáll, a ráncokkal szabdalt arc, az átható pillantás a gesztenyebarna szemekből és a polgárpukkasztó megjelenés is tökéletesen illett arra a személyre, akit még gyerekkorában ismert meg.

A kétezres évek közepén, a Lévay Ágoston-üggyel kezdődött minden. Eszter még csak tizenhárom éves volt, amikor a tévé képernyőjén megpillantotta Benett jellegzetes arcát. Tisztán emlékezett a lezser férfira, aki kiállt a mikrofonrengeteg elé, és a maga sajátos, magabiztosan könnyed modorában arról biztosította a tévénézőket, hogy elkapják a gyilkost. Azt a gyilkost, aki addigra már több ártatlan embert gyilkolt meg hidegvérrel. Az egész ország háborgott, és minden újság címlapon hozta le a sorozatgyilkossággal kapcsolatos híreket. A félelem pedig tapintható volt az embereken, ahogy a családján is. Talán ezért is érintette meg annyira Benett. A zord időkben mindig azokat az embereket keressük, akik megnyugvást hoznak az életünkbe. Akik szembemennek a gonosszal, és fittyet hánynak a félelemre. Akkoriban Várnay Benett volt ez az ember.

Benett kinézett a kocsi ablakán. A szürke felhők teljesen beborították a türkizkék égboltot, mindössze néhány kitartó napsugár tudott keresztülhatolni a tömör fellegbirodalmon. A késő délelőtti időpont ellenére a fénytelenség fátyla nyomasztó súllyal telepedett az utakat körülölelő óriási lakóházakra, a szél egyre fokozódó ereje pedig tovább erősítette az emberekben azt a nyugtalanító érzést, ami a világosság eltűnésével keletkezett.

– Szóval te vagy az a híres Várnay Benett – szólalt meg Bella.

– Te pedig az új bűnügyi technikusunk vagy – válaszolta Benett.

Bella vezetett, így Benett az anyósülésre szorult. Eszter közvetlenül Benett mögött ült, és kicsit elveszettnek érezte magát. Nem mintha az a visszahúzódó típus lett volna, de az új helyzet és Benett megjelenése teljesen megbénította. Kicsit úgy érezte magát, mint egy bárány a farkasok között.

– Az a szóbeszéd járta a kapitányságon, hogy nyomtalanul eltűntél. Egyesek még azt is megkockáztatták, hogy már nem is élsz – folytatta Bella.

– Akkor, remélem, csak szép dolgokat meséltek rólam.

– Ugyan miért tették volna? Ha jól tudom, elég sok zűrös ügyed volt.

– Te mondtad, hogy halottnak hittek.

– Igen, és?

– Halott emberről vagy jót, vagy semmit.

– Igen, de te élsz.

– Ők viszont ezt nem tudták. Te mondtad.

Bella vetett rá egy röpke pillantást.

– Furcsa vagy.

Nem sértésnek szánta, Benett ezt tudta jól. A furcsa szó volt az a jelző, amivel a leggyakrabban illették. A furcsa pedig egyet jelentett a különccel, ami még tetszett is neki. Soha nem szeretett beállni a tömegbe, és menni az önelégült főnökök által megjelölt, helyesnek vélt úton, ugyanis az a legtöbbször hibás irány volt. Ezt ő mindig észrevette, ki is mondta, és ezért nem jutott soha magasabbra a rendőrségi szamárlétrán. Hiába volt jó nyomozó, ha képtelen volt követni a korrupt politikai kinevezettek inkompetens döntéseit.

– Itt kanyarodj jobbra – mutatott Benett a szélső sávra, ami a Dohány utcába vezetett.

Bella értetlenül nézett rá.

– A tetthely nem arra van.

– Tudom.

Némi hezitálást követően a nő engedelmeskedett a kérésének. Nem egészen két perccel később pedig megkérte Bellát, hogy húzódjon le a padkához, és állítsa meg az autót.

– Egy kicsit beugrunk ide. Addig várj itt – közölte Benett.

Bella ezúttal nem kérdezett vissza, csak tette, amire a nyomozó kérte.

Benett kiszállt az autóból, és becsapta maga mögött az ajtót. Aztán hátralépett, és bekopogott a hátsó ablakon.

Eszter Benettet nézte az üvegen keresztül. Neki mutogatna? Vele akarna beugrani valahova? A keze szélsebesen a kilincsre fonódott. Az ajtó kinyílt, ő pedig próbált nem megilletődött arcot vágni.

– Gyere utánam.

Benett elindult, Eszter pedig szótlanul követte, egészen egy lerobbant kocsmáig. Platós. Ez a felirat villogott a bejárat kapuja felett. Az ajtó nyikorogva kitárult, ők pedig beléptek az alig pár méteres helyiségbe. Ezután Benett odavezette egy rozoga asztalhoz, aminek az egyik lábát egy összehajtogatott papírfecnivel toldották meg, hogy ne inogjon, majd otthagyta őt, és nem sokkal később két korsóval a kezében tért vissza.

– Sopronit hoztam. Remélem, megfelel.

Eszter most már nem tudta elrejteni a meglepettségét.

– Sört?

Benett fogta a korsót, és belekortyolt az aranyszínű folyadékba. Azután visszatette az asztalra, és lenyalta a szája széléről a habot.

– Igen, most már biztosak lehetünk benne.

– Te iszol szolgálat alatt?

Benett összeráncolta a szemöldökét.

– Nem... Miért innék?

– Most mondtad, hogy sört hoztál.

– Igen, azt.

Eszter érezte, hogy kicsúszik a lába alól a talaj. Ez egy teszt lenne? Körbenézett a helyiségben, de nem látott senkit. Semmi jel nem utalt arra, hogy Benett próbatétel elé állítaná.

– Akkor?

– Tudod, hogy mennyi a sör alkoholtartalma?

Most Eszter ráncolta össze a szemöldökét. Olyan kérdésekre számított, amikor bejöttek ide, mint a „ki vagy, hogy kerültél a rendőrséghez, milyen eredményeket szereztél a tanulmányaid alatt”; a sör alkoholtartalmára vonatkozó érdeklődés egyáltalán nem szerepelt a sorban.

– Öt százalék?

– Négy egész hét. Pontosan négy egész hét tized százalék. És tudod, hogy mit jelent ez?

Eszter tanácstalanul megrántotta a vállát.

– Azt, hogy a sör nem alkohol!

– Aha – bólintott Eszter, és palástolni próbálta megrökönyödését. – Miért is?

Benett előrehajolt és komoly ábrázattal elmesélte, hogy egy ír népcsoport szabályai szerint csak azokat a szeszes italokat lehet hivatalosan az alkohol kategóriába sorolni, amelyeknek a szeszfoka eléri az öt százalékot. Eszter azon kérdésére, hogy van-e rajta kívül olyan ember Magyarországon, aki ezen elv alapján éli a mindennapjait, egy bizonytalan igent kapott válaszul. Egy dolognak viszont a lány kifejezetten örült. Mégpedig annak, hogy sikerült megnyílnia. Mesélt a gyerekkoráról, hogy melyik iskolában tanult, mi szeretett volna lenni, hogy egyedül él, illetve azt is megemlítette, hogy a munkája iránti szenvedélye miatt képtelen párt találni magának. Arra azonban gondosan ügyelt, hogy ne említse azt a fő okot, ami miatt végül ezt a hivatást választotta.

– Szóval hat hónapja csatlakoztál a testülethez... – dőlt hátra Benett, miután figyelmesen végighallgatta a beszámolót. – Kellett már azt használnod? – bökött Eszter fegyvertokja felé, mire a lány nemet intett.

– Eddig még nem vettem részt terepmunkán. Elsősorban Konrádnak kellett besegítenem. gyilkossági ügyiratok rendszerezése, adatok rögzítése és a többi.

– Aha – mondta Benett, ám Eszter kiérezte a furcsa élt a hanghordozásából, így gyorsan folytatta:

– De erre vártam egész életemben, szóval készen állok bármire, amit ez a munka megkövetel tőlem...

Benett mélyen a lány szemébe nézett.

– Ezt jó hallani – mosolyodott el végül, de igazán az tetszett neki, amit látott. A tekintet az ember legőszintébb eszköze az önkifejezésre, így Benett legtöbbször erre összpontosított a beszélgetések során. Annak pedig külön örült, hogy sikerült egy kicsit bepillantania a lány egyéniségének felszíne alá. Habár a sör is jólesett neki, sokkal inkább a feszült hangulat enyhítése céljából akarta ezt a kis kitérőt. Több alkalommal volt már dolga újoncokkal, és tudta, hogy akkor tudnak igazán kibontakozni, ha olyan környezetbe helyezik őket, ahol levethetik magukról a hivatalos környezet okozta természetellenesség álcáját.

– Ha azt már nem iszod meg, akkor mehetünk is – szólalt meg Benett kis szünet után.

Eszter az előtte pihenő teli korsóra nézett. Bellának igaza volt. A furcsa a legtökéletesebb szó a férfira.

Benett próbálta elnyomni a gyomrából feltörő gázokat, ami Bella rosszalló pillantásából ítélve csak részben sikerült. Mindenesetre elégedett volt. Megihatott egy sört, amire a hazaérkezése óta vágyott, és még a lányt is sikerült szóra bírnia. Most már csak meg kell oldania a gyilkossági ügyet. Lehet, hogy a nehezén már túlvan.

– Ez lesz az. – Bella egy ötemeletes lakóházra mutatott, ami pont úgy nézett ki, mint a legtöbb hetedik kerületi épület. Régi volt, és lepusztult. Benettnek hirtelen az az érzése támadt, hogy a kommunista vagy még régebbi időkből hátramaradt nyomokat még az idő pusztítása sem képes eltüntetni.

– Remélem, van lift. – mormolta Benett, miközben Bella leparkolta az autót.

– Csak a másodikig kell felmennünk.

– Pontosan azért mondom.

Bella segélykérőn Eszterre pillantott, aztán ő is kiszállt a kocsiból.

Benett számolta a lépcsőfokokat, miközben felfelé lépkedtek. Nem azért, mintha annyira érdekelte volna, hogy hányat kell lépni a második emeletig, de legalább valami elterelte a figyelmét a tüdejébe szúró éles fájdalomról. Nem volt formában, ezt be kellett látnia. Pedig annak idején ő állította fel a főiskolán a százméteres síkfutás rekordját. A hosszú lábak, a nagy tüdő és a dicsőség triumvirátusa akkor a legyőzhetetlenség érzését keltette benne, ám ennek ma már hűlt helye.

Miután elérték a 21-es lakást, Benett megállt egy pillanatra, és újra elővette az elektromos cigarettáját, aztán Bella rosszalló pillantásától kísérve belépett az ajtón. A lakás szép tiszta volt, eltekintve a falakra ragadt vörös foltoktól. Tágas előszoba, modern ajtóval és zárral felszerelve. Nem úgy nézett ki, mint egy bűntény helyszíne. Persze a szag mindent elárult.

– Szóval? – fújta ki a füstöt Benett.

Bella megfogta a kilincset.

– Mint mondtam, a zárat nem babrálták.

– Igen, azt látom. Szóval?

Ezúttal Eszter felé fordult. A lány pár lépéssel mögötte állt, és a foltokat bámulta.

– Két lehetőség van.

– Akkor ne csigázz tovább!

Eszter beljebb lépett, Benett pedig akaratlanul is rápillantott a combjára simuló szürke farmernadrágra.

– Az egyik, hogy ismerte az áldozatot, aki így ajtót nyitott neki.

Jó, gondolta Benett. Neki is ez volt az első benyomása, amikor Bella a megbeszélésen rekonstruálta a gyilkosságot. Amennyiben az áldozat valóban ismerte a gyilkost, akkor nem lesz nehéz dolguk. Le kell ellenőrizniük a férj alibijét, aztán ha ott mindent rendben találnak, akkor következnek a közeli hozzátartozók, barátok, ismerősök.

– A másik esetben a gyilkos bekopogtatott valamilyen ürüggyel, és akkor ütötte meg a nőt, amikor az ajtót nyitott neki.

Na igen. Benett tudta jól, hogy ez a rosszabbik opció, mivel ebben az esetben az indíték jóval árnyaltabb lenne.

– Szerinted melyik?

Eszter félresöpört egy szőke hajszálat a szeméből.

– Innen lehetetlen megállapítani.

– Bella?

A virágmintás lepel fellibbent, Bella pedig lezseren nekidőlt az asztalnak.

– Az utóbbi.

– Miért?

– A vér miatt.

Benett vizsgáztatott, és eddig minden a várakozásai szerint alakult. Egy bűnügyi technikusnak tudnia kellett a válaszokat a technikai kérdésekre, míg egy újonc esetében a kreativitás volt az alapvető követelmény.

– A gyilkos az ajtó előtt állt és becsöngetett. Az áldozat ajtót nyitott neki, mire az arcon ütötte a nőt, ezért lett véres a fal kizárólag a jobb oldalon. Mivel az ütés bal oldalról érkezett, és az ajtó takarta a másik oldalt, így a vér csak a jobb oldali irányba fröccsenhetett. Ha viszont a gyilkos ismerte volna az áldozatot, akkor megvárta volna, míg beljebb érnek, és csak akkor csapott volna le rá.

Eszter érezte, ahogy Benett felé fordul. Az önteltség csak úgy áradt a testéből. Ahogy beszélt, ahogy artikulált, a felsőbbrendűség szinte már tapintható volt. Mégis volt benne valami magával ragadó. Valami, ami miatt az ember hajlamos volt eltekinteni a furcsa dolgaitól. Ahogy ő is. De Eszter nem akarta hagyni magát. Kitűnőre vizsgázott a főiskolán, és nem szokott ahhoz, hogy kioktassák. Még akkor sem, ha az a tanár egy bizonyos Várnay Benett.

Elrobogott mellette és megkereste a hálószobát. Körbejárta az ágyat, megérintette a vasrácsot, és benézett a legapróbb zugokba is, de nem talált semmit.

– Mit csinálsz? – Benett az ajtóban állt, és érdeklődve figyelte a lányt.

– Keresek valamit.

– Mit?

Eszterben kezdett érlelődni a düh. Azért jöttek ide, hogy találjanak valamit, amivel elindíthatják a nyomozást. Akkor meg mire fel ezek a kérdések?

– Akármit!

– Oké. Ahogy gondolod – rántotta meg a vállát Benett, majd átsétált a nappaliba.

Oké, ahogy gondolod? Eszter utálta ezt. Amikor valaki úgy játszik a szavakkal és a hangsúllyal, hogy az a másikban hiányérzetet kelt. Ennyi erővel azt is mondhatta volna, hogy csak az idődet pocsékolod, kislány. A büszkesége miatt aztán maradt még pár percet, majd ő is átment a lakás legnagyobb helyiségébe.

Benett mozdulatlanul állt a szoba közepén és figyelt. Régen volt, hogy utoljára gyilkossági helyszínen járt, de ez olyan, akárcsak a biciklizés. Ha egyszer megtanulja az ember, már soha többé nem fogja elfelejteni. Persze vannak, akik jobban megtanulják, és vannak, akik kevésbé. Ő mindenképpen az első csoportba tartozott. Lassan kiengedte a levegőt, és körbejárta a helyiséget. Néhol időzött egy kicsit, aztán továbbment. Eszter és Bella is látókörének perifériájára szorult, de érezte, hogy őt figyelik. Végül visszaállt a helyére.

– Egy gyilkossági helyszínen a megoldás kulcsa a részletekben rejlik. Ezek a részletek segítenek megérteni, hogy milyen ember volt az áldozat. Mit szeretett csinálni, mi volt a hobbija, és az élet mely területe felé orientálódott. Ha ezekre választ kapunk, akkor nemcsak az áldozat felé teszünk egy lépést, hanem az elkövetőhöz is eljuthatunk.

– Úgy látom, szerette a pizzát – szólt közbe Eszter cinikusan, és egy fotóra mutatott a falon, ami egy közös családi étkezést ábrázolt. – Ez a részlet választ ad arra, hogy miért korog ilyen irtózatosan a gyomrom...

Csak úgy fröcsköltek belőle a gúnyos szavak. Dühítette Benett nagyképűsége, és jó volt kiadnia magából a korábbi percek csalódottságát. Ahogy oldalra fordult, elcsípte Bella mosolyát, Benett azonban mintha észre sem vette volna, hogy rajta köszörüli a nyelvét, továbbra is közönyösen meredt maga elé.

– Itt van például egy női magazin a dohányzóasztalon. – Benett fogta az újságot, és Eszter elé dobta. – A huszonharmadik oldal be van karikázva. Felolvasnád, kérlek?

Benett lehuppant a fotelba, Eszter pedig kinyitotta a magazint.

– Hogyan csábítsunk el egy férfit hét nap alatt. Hét tuti tipp szingliknek. – Eszter megrántotta a vállát, miközben visszadobta az újságot. – Ez még nem jelent semmit. Azok a nők is elolvassák ezeket a dolgokat, akik férjnél vannak.

– Ezt csak neked szántam. A Platósban említetted, hogy nincs barátod, és gondoltam...

Eszter szeme sötétebbé vált, amire Benett önelégült vigyora rátett még egy lapáttal.

– Látom, megtaláltátok a közös hangot. – Bella a konyhapultnak dőlve élvezte a közjátékot.

– Tökéletes páros leszünk. Apropó, mit találtatok a kukában?

– Üres volt, amikor ideértünk.

Benett felállt a helyéről, és az üres zsákhoz sétált.

– A lenti konténerek?

– Azokat nem néztük át.

– Hogyhogy?

A fehér vállak megrándultak.

– Nem tartottuk fontosnak.

Pedig fontosak voltak, talán a legfontosabbak. Egy ember a maga után hagyott szemétről ismerszik meg a leginkább. Majd felvett a földről egy lestrapált matematikakönyvet, és jelezte a két nőnek, hogy már végeztek is.

* * *

– Mi ez a bűz?

Konrád kerek arca grimaszba rándult. A rendőrfőkapitány az asztal túloldalán ült, és Benettet figyelte, aki az imént lépett be az irodájába.

– Kutyakaja. Szerintem rothadó kutyakaja.

Benett Eszterrel és Bellával még fél órán át időzött az épületben, miután elhagyták a lakást. Először becsöngettek a közvetlen szomszédokhoz, akiktől megtudták, hogy az áldozat hallgatag, kedves nő volt, aki boldog házasságban élt az irodalomtanár férjével. Sem veszekedésről, sem más egyéb furcsaságról nem tudtak beszámolni, leszámítva azt, hogy a nőnek volt egy örökbe fogadott németjuhásza. A kutya néhanapján odapiszkított a lépcsőházba. A gyilkosság idején egyik szomszéd sem volt otthon, és a gyilkosságot megelőző napokban sem láttak semmi gyanúsat. Benett végül megtudta, hogy a szemetet csak hetente két alkalommal viszik el a központi kukákból, így, mivel a gyilkosság óta még nem jártak kint, kifelé menet megállt a zöld konténerek mellett. Először Bellát akarta rábírni, hogy másszon be a kukába, mondván, nem végeztek elég alapos munkát a helyszínelésnél. A nő előbb nevetett, majd amikor rájött, hogy Benett kérése halálosan komoly, faképnél hagyta. Aztán Eszter felé a fordult, mire a lány rögtön tett két lépést hátra, és közölte, hogy a kukában turkálás lenne az utolsó dolog, amit ebben az életben hajlandó lenne csinálni. Mindazonáltal szívesen megnézné, ahogy Benett megküzd a háromnapos szemétdarabkákkal. Ezzel fogta magát, és leült a lépcső szélére. A következő percekben a lány nevetésének és az ő szitkozódásának furcsa keveréke töltötte meg a lépcsőházat.

– Kutyakaja? – értetlenkedett Konrád.

– Az. Tudtad, hogy a németjuhászok ürüléke néha meghaladja a saját testsúlyuk öt százalékát is?

Konrád zavara kiült az arcára.

– Tessék?

– Volt lehetőségem közelebbről is szemügyre venni egy németjuhász anyagcsere-folyamatának eredményét.

Konrád, ahogy közelebb hajolt, észrevette, hogy Benett amúgy kopottas kabátja sötétebb színezetet kapott.

– Volnál szíves érthetően beszélni?

– Ahogy kérted, kimentünk a tetthelyre.

– És a tetthely egy ürülékkel teli szemétdomb volt?

– Nem. Az csak a kukában volt.

– Kukában?

Benett vett egy mély levegőt, és próbált friss oxigénhez jutni. Aztán beszámolt a lakóházban tett látogatásukról, beleértve a szomszédoknál tett kiruccanást is, végül pedig elmesélte, hogyan kötött ki a kukában. Konrád arcán a zavar egy idő után visszafogott mosollyá alakult.

– És? Megérte?

– Nézőpont kérdése... Van két nyom, amin elindulhatunk, és ez mindenképpen pozitív.

– Az egyik, gondolom, az állatmenhely. Mi a másik?

– Hová tűntek a képek a falakról? – nézett oldalra Benett. Eddig fel sem tűnt neki a változás. Ez a hely volt Konrád szentélye. Amikor korábban belépett ide, mindig az az érzése támadt, hogy megérte az a sok áldozat, amit a rendőrség miatt hozott. A kitüntetések, a fontosabb letartóztatásokról szóló újságcikkek, a sajtótájékoztatókon készült fotók. Most azonban mindnek hűlt helye volt.

– A belügyminiszter sürgeti a rendőrségi átszervezést, és nem én vagyok a kegyeltje.

Benett azon kapta magát, hogy erősen kapaszkodik a székébe.

– Ezzel mit akarsz mondani?

– Lehet, hogy ez a nyomozás lesz az utolsó, amit vezetek.

– Ennyire komoly?

Konrád bólintott. Benett még nem sokat hallott a belügyminiszterről, de most úgy érezte, hogy ennél mélyebbről aligha indulhatna.

– Kit akar a helyedre?

Konrád elkapta a tekintetét Benettről. Lehet, hogy nem most kéne ezt firtatnia. A nyomozás harmonikus működése mindig is a személyeskedés előtt állt. Egész életében. De a dolgok megváltoztak. A dolgokkal együtt pedig ő is.

– Wágner.

Benett felszisszent. Ennek két oka is volt. Konrád szavai láncreakciót indítottak el, amely a kezdeti mentális fájdalomtól elvezetett egészen a fizikai fájdalomig: már olyan erősen szorította a szék karfáját, hogy alig maradt vér a kezében.

– Wágner? Hogy az istenbe?

– Az most lényegtelen.

– A rohadt életbe, nem az!

Egymás szemébe néztek. Konrád tudta, hogy veszélyes vizekre eveztek, de ha már hagyta, hogy ez megtörténjen, akkor végig kellett vinnie.

– Amíg nem hibázunk, addig biztos a helyem. Ahogy a tiéd is.

– Az enyém nem érdekel.

– De engem igen.

Benett legyintett.

– Előbb-utóbb úgyis találnak ürügyet.

Konrád felsóhajtott.

– Egy éve próbálják, de még mindig nem sikerült nekik. Ha minden ügyet úgy oldunk meg, ahogy az a nagykönyvben meg van írva, akkor Wágner hiába kapálódzik.

Kis szünet állt be, de még mindig farkasszemet néztek.

– Szükségem van rád, Benett, ezért hívtalak vissza. Wágnerben már nem bízhatunk, Eszter és Milán pedig nem képesek önállóan megoldani egy gyilkossági ügyet.

Benett hátradőlt a székében. Konrád mindig is értett a nyelvén. Tudta, mikor mit kell mondani, hogy kordában tartsa az érzéseit. Ez most sem volt másképp.

– Holnap reggel kimegyünk a Budapesti Gazdasági Főiskolára. Találtam néhány matematikakönyvet, amit Enikő az ottani könyvtárból kölcsönzött ki.

Konrád megkönnyebbült.

– Kezdetnek megteszi.

– Aztán benézünk Ábelhez. Látni akarom a holttestet.

– Oké. Ahogy akarod.

Benett felállt a helyéről. Ideje lenne már lemosnia magáról ezt a mocskot.

– Holnap találkozunk.

Konrád hezitált. Volt még valami, amit Benettnek tudnia kellett, de az előzmények ismeretében félve ejtette ki a szavakat.

– Wágner hallgatja ki a nő férjét. Holnap délelőtt.

Benett nem állt meg kifelé menet.

– Az áldozat nem ismerte a gyilkost, szóval a férj vélhetően nem tud semmit – vetette hátra, majd az ajtó hangosan becsapódott mögötte.

* * *

Kint már besötétedett, mikor Benett kilépett Konrád irodájából. A kapitányság épülete elcsendesedett, és Benett a saját léptei visszhangját hallgatta, ahogy végighaladt az üres folyosón. Egészen a lépcsőlejáróig sétált, amikor megütötte a fülét egy folyamatosan kattogó, halk zaj. Tett egy lépést visszafelé, és észrevette, hogy a tárgyalóteremben még ég a villany. Odasétált az üvegajtóhoz, és megpillantotta Milánt, aki az asztal előtt ült és a laptopját püfölte. Halkan kitárta az ajtót, és belépett a helyiségbe. Aznap többször is az az érzése támadt, csakis a magány miatt hagyta rábeszélni magát arra, hogy visszatérjen a kapitányságra. A munka és az ő szerepe a nyomozásban csak ürügy volt, hogy elterelje a figyelmét az egyedüllétről, ami már régóta körüllengi a mindennapjait. Mindenkit eltaszított magától, ez a zord valóság. Volt, akit önszántából, másokat pedig akaratán kívül. Persze az eredményen ez sem változtat semmit. A futó kalandokon kívül nem maradt már sok neki, de amikor felszállt arra a gépre Mexikóvárosban, elhatározta, hogy változtat a sorsán. Most pedig már két oka is volt arra, hogy bizonyítson.

Benett közelebb lépett, és köhintett, hogy felhívja magára a figyelmet.

– Nincs jobb dolgod így vasárnap este?

Milán ránézett. Azt mondják, az ember az első huszonegy évében változik a legtöbbet, de Milán rácáfolt erre az elméletre. A haja megnőtt, a szakálla kipenderedett, a teste vékonyabb lett, a pillantása pedig... sokkal áthatóbbá vált az elmúlt tizenkét hónap során.

– Hozzá kell még szoknom, hogy újra itthon vagy.

– Unalmas volt nélkülem?

Milán elmosolyodott. Visszafogottan. Szelíden.

– Talán egy kicsit.

Benett nekidőlt az asztalnak, és azon gondolkozott, hogyan folytassa a beszélgetést. Konrádon kívül Milán volt az egyedüli ember a kapitányságon, akit a barátjának tudhatott. Ez a barátság pedig egy öt évvel ezelőtti esetre nyúlt vissza. Tulajdonképpen Milán neki köszönhette, hogy a gyilkossági csapat tagja lett, míg Benett a fiú segítségével tudta elkapni az ország legbrutálisabb sorozatgyilkosát. Ez pedig örökre összekötötte őket. Végül úgy döntött, hogy a munkára tereli a szót.

– Mit csinálsz?

Milán újra a számítógépre irányította a figyelmét.

– Enikő után nyomozok.

– Az Instagramon?

– Instagram, Facebook, LinkedIn... Minden, ami szóba jöhet. Ez az adatgyűjtés legizgalmasabb része.

Benett odahajolt a gép elé. Épp egy, a nőről készült kép volt megnyitva a képmegosztó portálról. A közösségi média szerepe kétségkívül felértékelődött a célszemélyekkel kapcsolatos információk gyűjtésében. Az ember, legyen szó áldozatról vagy épp az elkövetőről, mindig hagy maga után valamilyen nyomot a világhálón.

– És találtál már valamit?

Milán kicsit elhúzta a száját. Enikő nem épp a legizgalmasabb ember, akivel valaha találkozott. Kevés ismerőse volt, ritkán osztott meg bejegyzéseket, és azon a pár fotón kívül, amelyeken csak a saját arcképe szerepelt, nem talált semmit.

– Eddig nem sokat. Unalmas életet élt, és látszólag semmivel nem szolgált rá erre a szörnyű sorsra.

Látszólag, gondolta Benett. Aztán szépen sorban kiderülnek azok az apró kis titkok, amik darabjaira rombolják az ártatlanság mintaképének vélt személyeket. Persze a halált nem kívánta senkinek, főleg nem azt a borzalmat, ami ezzel a nővel történt.

– Az ott mi? – mutatott egy régimódi asztali számítógépre, ami a terem sarkában állt.

Milán oldalra nézett, és megrántotta a vállát.

– Enikő számítógépe. Megkértem Bellát a helyszínelés után, hogy hozza be nekem. Bár eddig nem sokra mentem vele. Kóddal van védve az operációs rendszer, úgyhogy még be sem tudtam lépni. A kódfejtés nem tartozik az erősségeim közé. Persze amúgy sem hiszem, hogy sok információt rejtene magában.

Benett odasétált a régi masinához. Még most is hihetetlennek találta, hogy vannak olyan emberek, akik képesek ilyen komplex gépeket megalkotni. Neki néha még a postafiókba való bejelentkezéssel is meggyűlik a baja.

– Nem tartod furcsának, hogy jelszóval védte a tartalmát?

Milán újból megrántotta a vállát.