Verebes István

Tólig

tapasztalásaim történetei, történeteim tapasztalásai
színházban,
rádióban,
újságnál,
televízióban,
forgatásokon,
hakniban,

2009-2016

részlet

Scolar

© Verebes István, 2018
© Scolar Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Scolar Kiadó, 2021
1016 Budapest, Naphegy tér 8.
Telefon: +36 1 466 7648
scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor
Felelős szerkesztő: Illés Andrea
Szerkesztette: Nánay István
Borítóterv: Varsányi Anna
Korrektor: Füzesi István

ISBN 978 963 509 493 6

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

„Egy futó pillantás a Times halálozási rovatára azt a benyomást keltette bennem, hogy a dolgok általános lefolyása szerint a mi végünk sem lehet messze. Már régóta gondolom, hogy kétségbe ejtene, ha meghalnék, mielőtt megírnám ezt a könyvet, tehát úgy láttam, jobb, ha rögtön nekifogok. Nem tudom többé elhitetni magammal, hogy még nem vagyok elég érett a megírására, mert ha mostanáig nem készült fel az elmém azokra a dolgokra, amelyek fontosnak látszottak számomra, nemigen valószínű, hogy valaha is felkészül rá.”

Somerset Maugham

„Észrevetted, hogy mindig más hal meg?!”

Királyhegyi Pál

Előszavak

Sorvezető

Ezt a könyvet egy többnyire színházakban dolgozó valaki írja. Az illető képzettségére nézve színész, de volt már újságíró, televíziós és rádiós műsorvezető, valamint színigazgató is. Mindeközben, mint magánember, közléskényszerben szenvedő, mert rögeszmésen leír mindent, ami az eszébe jut, mi több, néha nem átall „műveiből” egyet-kettőt megjelentetni is. Egyébként hivatásának kizárólag a színházrendezést tekinti. Vagyis az olvasónak hasznos előre tudni, hogy ezt a könyvet egy magát színházrendezőnek tartó valaki írja.

Címadó abszurd

Tólig úr Á-ban született és Z-ben fog meghalni. A kettő között Tólig úr igen sok olyan helyen megfordult, ahol alkalma volt némileg kitanulni az ábécét. Tólig úr egész életében az ábécéből élt. Tólig úr nagyon szereti az ábécét, mert az tette őt szabaddá, az nyújtott végtelen változatban esélyt kifejeznie magát. Tólig úr egy nap úgy gondolta, itt az ideje, hogy az ábécé segítségével belekezdjen ebbe a könyvbe is.

Prológ/1.

Azt mondta rólam Szász Péter, hogy olyan ember vagyok, aki bevágódik egy taxiba és odaszól a sofőrnek: „Látja ott előttünk abban az autóban azt a pasast? Na, akkor lépjen a gázra, és érjük utol, mert nekem attól jár még egy pofon!”

Visszaemlékezéseim most következő gyűjteményében a még élő szereplők egyik része többnyire egy ilyen taxiban menekül előlem.

közbevetés

Szász Péter, azt hiszem, a barátom volt. Vagy én voltam az ő barátja. Mindenesetre nagyon közel éreztem magamat hozzá, mert hasonló volt az ízlésünk, a humorunk és még számos egyéb készségünk. Egyszer azonban mégis megrepedt a kapcsolatunk. A hetvenes években egy tévéjáték forgatása közben Szász pánikba esett, és szokásától eltérően – hisz addig vele volt dolgozni a leghangulatosabb – minősíthetetlen hangon kezdett ordítozni a vezérlőből. A színészek, mint egyébkor, most is némán kushadtak. Annyira rémes volt a helyzet, hogy kimentem a jelenetből, és otthagytam a produkciót. Útközben kérdést intéztem a lépcsőház egyik ablaknyílásában jelenésére várakozó Gobbi Hildához: „Tessék nekem megmondani, a nyilas érában is féltek annyira a színészek, mint manapság?” Kérdésem elől Gobbi először kitért: „Miért tőlem kérdi ezt?” „Mert épp Öntől akarom hallani a választ.” Gobbi a szemembe nézett és azt mondta: „Nem, fiam, ma jobban félnek a színészek, mint akkor.”

Pár nappal később, hogy a kázuson túl voltunk, telefonon keresztül a vita egy pontján lefasisztáztam a haláltábort megjárt Szászt. Nagyon megbántottam, még évekkel később is sértődött maradt. Amikor nagybeteg lett, fölkerestem, de a múltról nem esett szó köztünk. Halálakor tudtam, hogy nagyon fontos emberemet vesztettem el.

Szász Péter karaktere igencsak ellentmondásosnak tűnt. Volt, hogy elveszett az ötleteinek dzsungelében, volt, hogy remekmű került ki a keze alól, és a legkiválóbb gegmennek számított. Nagyszerűen írt. Például ő dolgozta át vígjátékká Dobozi Imre A tizedes meg a többiekjét, ami első változatában csöppet sem volt mulatságos. Bizonyos híres és sokszor emlegetett mondatok is tőle valók (például: „Az oroszok már a spájzban vannak.”).

Állítólag Bacsó A tanújának közismert „bemondásai” is: a „majd egyszer kérünk öntől valamit”, meg a „magyar narancs” szintén. Békülékenyen fogalmazva: rugalmas jellem volt. Elvtelenségei parányiak voltak, megbocsáthatók – magamnak is voltak ilyenek –, de nemegyszer épp a fölösleges alkuk siklatták ki többre érdemes pályaívét.

Használati utasítás

A továbbiakban rendre írok majd „kellemetlen” mondatokat is kiről-miről. Ez egyébként élőszóban is rossz szokásom. Ugyanakkor úgy tervezem, hogy efféle megjegyzéseim szövegkörnyezetéből azért kiolvasható legyen, ki az, akit kedveltem és kedvelek, s ki az, akit nem, mi az, amiben föllelhető értéket véltem és vélek, s mi az, amit kifejezetten kártékonynak tartottam és tartok. Kötetem első változatában sokakat csak vezeték- és keresztnevük első betűivel vagy még azokkal se jelöltem. Később döntöttem úgy, „ha már lúd, gágogjon igazat”. Igaznak az általam vélt, hitt, látott, tartott igaz számít, és ezekért nyílt sisakkal kell vállalnom szavahihetőségem felelősségét. Ez persze némely „pozitív szemléletű” olvasóm részéről felróható lesz nekem, számítok rá. (Pozitív szemléletnek manapság a jókedvű megalkuvásokat nevezik.) Ha viszont már elhatároztam, hogy nyilvánossá teszem mindazt, amit átéltem, csakis úgy érdemes és tisztességes megfogalmaznom emlékeimet, kifejtenem tanulságait, ahogy azok őszinte keresetlenségükben élnek bennem. Aki pedig eufemizmusokra, békülékeny kiengesztelődésekre, mellébeszélésekre vagy bármilyen más, hasonló „kifinomultságokra” vágyik, az most hagyja abba az olvasást.

közbevetés

„Az őszinteség a legnagyobb probléma a világon. Ha nyilvánvalóvá teszed, már nem is az, ami, hiába hiszed annak, miközben hogyne volna az, ha megesküszöl rá, és még úgy is érzed.” – írta Demény Péter, erdélyi költő, író, esszéista.

Prológ/2.

Sajátosan válogatós a memóriám. Gyakorta kapom rajta magamat, hogy magánéletem eseményeinek sok fontos, főleg kellemetlen mozzanata kitörlődött az emlékezetemből. Ami azonban a pályámon történt, abból szinte mindent képes vagyok visszaidézni. Amikor nekifogtam, hogy papírra vessem, mi minden történt velem, esetleg általam vagy köröttem, nem (csak) a saját pályaképem történetének leírását tűztem ki célul, mert nem „jelentőségem” igazolását szándékozom nyomtatásban látni, hanem hírt akarok adni mindarról, amit a legkülönfélébb időszakokban éltem végig színházakban, forgatásokon, rádió- és tévéstúdiókban, valamint egyéb fellépéseim során az ország számtalan településén. A kötet, ha eléri célját, egy szemléletet dokumentál, és ha jó valamire, akkor arra, hogy tanulságul szolgáljon egy valamikor felnőtté váló, józanabb színházi nemzedék egyedeinek: mi az, amit legalább muszáj átgondolniuk, megváltoztatniuk, átformálniuk, de kivált nem hagyniuk.

közbevetés

A stílus nem csupán formanyelv. A stílus életmód is.

Prológ/3.

Sokat éltem, sok helyen megfordultam, sokakat ismertem és ismerek, szerencsétlenségemre túlontúl sok mindenre emlékezem.

Jóra, rosszra.

A jó miatt nem lesz kellemetlenségem.

I. Gyerekkor 1948–1962

Az első emlékem

Rádiusz mozi, Vígszínház, Ifjúsági Színház, Petőfi Színház, Nemzeti Színház, Operettszínház, Thália Színház, Arizona Színház, Művész Színház, aztán ismét Thália Színház – az egyik legváltozatosabb sorsú épület a Nagymező utca 22–24. szám alatt.

1951-et írhattunk, két és fél éves lehettem, Budán laktunk egy Pengő utcai garzonlakásban, és fogalmam sincs, mi okból cipelt át azon az őszi kora estén anyám Pestre. Ott álltunk az Ifjúsági Színház Hajós utcai, hátsó bejáratánál. Kitörölhetetlen kép: a fölállványozott kapualj rejtelmes, homályos mélye, a vastag, hántolatlan fagerendák magassága, az egyetlen pislákoló villanykörte fáradt fényköre. Álltam anyám mellett a színház hátsó bejáratában, és vártuk apámat, hogy kijöjjön. Ma az a kényszerképzetem, hogy már akkor tisztában voltam vele: egyszer még közöm lesz annak az addig soha nem látott világnak a légköréhez, mindahhoz, ami a kapualjon túl történik. Valószínű, hogy ott és akkor eldőlt, színész leszek, vagy valami olyasmi. Jött apám, bentről, a színházból. Katonaruhában volt, és tudtam: jelmezt hord. Tudtam: a Színházból jön ki. Tudtam: az uniformis csak a színpadi ruhája, noha én addig színházban még nem jártam soha. Azért gondolom ezt így, mert később a gyakorlat is igazolta feltételezésem, hogy tudniillik hivatásunk egyik legfontosabb képessége: emlékezni valamire, amit addig még soha nem éltünk át.

közbevetés

A gének is tárolnak értesüléseket. Már eddig is számtalanszor véltem fölfedezni gyermekeim viselkedésében egy-két éves koruk táján olyan készségeket, amelyeket semmiképp sem lehetett alkalmuk ellesniük tőlünk, a szülőktől vagy másoktól. Azok vagy anyjuktól, vagy tőlem valók, tehát csakis annak a bizonyos két, egymással egyesülni akaró sejtnek a programjában raktározódhattak el, amiből életre keltek, s az igazgathatta érdeklődésüket, szorongásaikat és minden meglepőt, amit szüleink, nagyszüleink és ki tudja, mikor élt őseink örökítettek énükbe.

A fénytelen Hajós utcai kapualjban apám átölelt, felemelt és megcsókolta az arcom. Ma, sok-sok évvel halála után, majdnem háromszor annyi évesen, amennyi ő volt akkor, még mindig annak az általa való megemelkedésnek érzem a hiányát. Színházainkat azóta sorozatban szépítették, de én bármelyikben megfordulok, ma is sötét és romos kapualjaknak érzem valamennyit, olyanoknak, amelyekben állandóan szükségét érzem, hogy valaki a magasba emeljen. Valaki, akihez közöm van. Később sokszor távoztam előadás után ezen a Hajós utcai kapualjon keresztül – volt, hogy épp apámmal együtt. Olyankor mindig megkértem, hogy öleljen át, mint annak előtte, mert arra az idők múltával még nagyobb szükségem volt. Erről a halála után írtam egy dalszöveget is:

Egy régi-régi kép

Egy elnyűtt vén fotó

a kezembe akadt

a kép oly megható

két kézzel átölelve

egy vidám kisgyerek

az apám keze volt

mert másé nem lehet

a másé nem lehet

így csak ő ölelhetett

az ő kezében voltam

biztonságban én

csak ő emelt föl engem

úgy ’51 telén

de az ő kezében van

még ma is életem

az a régi ölelés

a biztonság nekem

az apám olyan volt

mint egy jó télikabát

mi a fogason lóg mindig

de mindent hall és lát

hogy megvédjen a fagytól

ha az utca túl havas

de húsz éve már sajnos

hogy üres a fogas

már üres a fogas

az utca túl havas

s a kabát réges-rég

hiányzik énnekem

mert hogyha jön a tél

elfog a félelem

hogy megfagyok és nincsen

ott az a kabát

az ember a hidegben

elkövet sok hibát

az apám soha nem szidott

és nem verekedett

sok hülyeségem miatt sem

szegte a kedvemet

és sosem követelt

ha kellett, akkor kért

a szigora az abban

rejlett, ahogy élt

csak abban, ahogy élt

mert semmitől sem félt

ő azt mondta, hogy semmi

olyat sose tett

hogy bárkinek a párnája

miatta könnyes lett

hogy elhittem neki

az nem egy nagy dolog

mert az apám énnekem

egyszer sem hazudott

e tulajdonságára is

jól ráfizetett

egy idő után megszokta

a nehéz terepet

mert akkor sem volt összhangban

a jellem és siker

így elmaradt számára

a méltó karrier

a sírkövet a temetőben

nem látogatom

a gyásznak ceremóniáit

másokra hagyom

hogy igazodom hozzá

az épp elég nekem

hisz velem van a napnak

sok perceiben

itt van énvelem

s ez elég énnekem

mert hozzá képest élek

s ha lehet, nem teszek

semmi olyat, amit

később szégyellek

hogy így van, senki másé

csak az ő érdeme

így amíg élek, vigyáz

rám a letelt élete

egy régi-régi kép

egy elnyűtt vén fotó

a kezembe akadt

a kép oly megható

két kézzel átölelve

egy vidám kisgyerek

az apám keze volt

mert másé nem lehet

a másé nem lehet

így csak ő ölelhetett

de az ő kezében van

még ma is életem

az a régi ölelés

a biztonság nekem

Az ifjúsági színház

Apám akkoriban többnyire magyar vagy szovjet katonákat, esetleg partizánokat játszott. Rákosi Mária – semmi köze a kor névadójához! – mint masiniszta feszített a színpad közepén átlósan álló nagy gőzmozdonyon, apám meg kiskatonaként lentről, a kasírozott sínek mellől udvarolt neki, és ideológiailag tanította. Valószínűleg „tiszta munkásszerelmükről” szólt az a sokatmondó „szocialista realista” előadás, amiről nem tudom, láttam-e belőle valamit is, vagy csak azért elevenedik meg emlékeimben, mert fénykép van róla, esetleg mert jártam is benn a színpadon és „masinisztásat” játszottam a koromfeketére festett díszletmozdonyban.

Seregnyi kötelező marhaságot mutattak be, de azt beszéli a színházi fáma, hogy a színészek az ilyen erőltetett programdarabokban is képesek voltak tehetségesek maradni.

Hogy lehet, és miért hiszem el, hogy így volt?

Talán azért, mert ezekben a szörnyű években még nagyon is hatott a háború előtti teátrumok értékrendje és közszelleme; mert minden kényszerűség ellenére eredményre vezetett az egykor kötelezően jól kigyakorolt szakmai leleményesség és színesség; mert a színpadra lépők még fogékonyak voltak egy jellem megrajzolásának, átélhetőségének esélyére, a színészi jelenlétnek a változatos és sokfajta eszközzel történő alkalmazására; mert még nagy számban éltek a Nagy Egyéniségek.

közbevetés

A hetvenes évek elején megnéztem a Hevesi Sándor téri Nemzeti Színházban Gorkij Jegor Bulicsov és a többiek című drámáját Básti Lajossal a címszerepben. A színész egy rossz vörös parókával a fején, többnyire a súgólyuk környékén lebzselve játszotta szerepét – iszonyatosan rosszul. Nem is játszhatta jól, mivel az előadást Major Tamás rendezte, akinek egyrészt semmi köze nem volt az orosz klasszikusokhoz, másrészt rendezői zabláját Básti mindig levetette magáról. (Tőle tudom, hogy később ezért is szerződött át a Vígszínházba.) Az első sorban ültem akkori feleségemmel, és letaglózva bámultam legkedvesebb színészemet. Amikor a feleségem rákérdezett, mitől vagyok így elájulva, valami olyasmit mondtam, mint amit később Milos Forman Hairjében az egyik srác, akitől a sorozóbizottság elnöke megkérdezi: „Maga meleg?”, mire a fiú azt válaszolja: „Nem vagyok meleg, de ha Mick Jagger ágyba akarna vinni, nem tudnék neki nemet mondani”. Világéletemben megcsontosodottan és igazoltan heteroszexuális voltam, mégis így nyomatékosítottam Básti rám tett hatását.

Ezzel csak azt akarom jelezni, hogy bár nagyon-nagyon jó színészeket a jelenből is fölsorolhatnék, de Nagy Színészt, olyat, mint az utolsók közt Törőcsik, Garas, Kállai, Sinkovits, Bessenyei, Tordy, Bodrogi, a magam értékrendje szerint saját nemzedékemből senkit se. Ez nem a populáció génhibája! Ez a rendezői „csordaszínház” kánonná avatásából következő nagyság-ínség. „Csak nem hagyni, hogy bárki, nyomatékkal bíró, súlyos személyiség aránytalanul kinőjön »a csapatból«, mert ha erőre kap, akkor függetlenedik, és még a végén maga irányítja a sorsát!” (Ha meghallom, hogy „csapat”, „mi együtt” és „az ügy”, a dühtől enyhe zsibbadást érzek végtagjaimban.) A hátulütője ennek az, hogy nagy színésszé nőni ma már elsősorban csak egy-egy, amúgy kiváló rendező által vezetett műhelyen belül lehetne. Ha volna köztük, aki hagyná. (Tisztelet a kevés kivételnek, mert például Alföldi révén Stohl András e tekintetben eléggé gyanús.)

Apák ifjúsága

Apám kijelentette, hogy soha annyit nem röhögtek, mint az ötvenes években.

Anekdota, vagyis inkább, ahogy ma mondjuk, sztori, de én a továbbiakban inkább történet-nek nevezem:

Rozsos István, az Ifjúsági Színház Béke Bizottságának elnöke odalépett Benedek Tiborhoz: „Benedek elvtárs! A párt, a kormány és a szakszervezet úgy döntött, hogy te a fizetésed hatvan százalékát ajánlod fel a koreai gyerekek javára.” Benedek Tibor jellegzetes szóropogtatásával így felelt: „Egy árva buznyákot sem adok.” „Benedek elvtárs! Nem érted, amit mondok? A Párt! A Kormány! És a Szakszervezet döntött így!” „Mondom, tíz fillér nem sok, annyit sem kapnak tőlem!” „Benedek elvtárs! Átgondoltad, hogy ennek milyen következménye lehet?” „Ennek, Pistukám, az égadta világon semmiféle következménye nem lesz.” „Biztos vagy te ebben?” „Halálbiztos.” „Jól van, Tiborkám – válaszolta Rozsos. – Akkor én se adok egy vasat se.”

A tudás és a hatalom

Csak sejteni lehet, milyen és mennyi tudomásuk volt a bebörtönzésekről, a kínzásokról, a gyilkosságokról. Azzal a többség nyilván tisztában volt, hogy hol és mikor él, és az is érthető, ha később mégis mindenki úgy akart emlékezni, mintha teljesen tájékozatlan lett volna, holott senki se lehetett olyan hülye, hogy ne sejtse, mi zajlik az Andrássy út 60. alatt vagy Recsken. Arról, hogy 1949-től 1953-ig iszonyatos bitangságok történtek. Hallgatólagos tanúi voltak bestiális és gyáva eljárásoknak, a förtelmes kitelepítéseknek, a feketelisták alapján való kirekesztéseknek, meghurcolásoknak, megszégyenítéseknek, az állandó fenyegetettségnek, miközben mi, kisgyerekek óvodába jártunk, versikéket szavaltunk a diktátor dicsőségére, rollereztünk a templomtereken és hallgattuk anyánk meséit. Előbb valószínűleg a vakhit ködösíthette el szüleink még korai, esetleg nagyobb baj nélkül is vállalható tisztánlátását, aztán már a páni félelem is. Kérdés, erkölcstelen volt-e az, aki mindezen mocsokságok közepette mégis szeretett volna egy kicsit örülni annak, hogy pár évvel korábban nem pusztult el, vagy végre pótolni akarta valami hamis boldogsággal elrabolt ifjúságát?! Nem valószínű, hogy mi, az akkori versikeszavalók, rollerezők, mesehallgatók közel hetven év után morális határvonalat jelölhetünk ki: eddig a pontig elnézhető az életben maradást színező vagy az azt közömbösítő felfokozott kedélyállapot, innentől pedig már minden mosoly kollaborációként értékelendő. Gyáva és képmutató igazodásoknak manapság is tanúi lehetünk szép számmal. A jelenkori elvtelen megalkuvásokat nyilván azért lehetetlen hasonlóképpen magyarázni, mert a megismert előzmények okán a múltnak épp hogy felszabadítóan kellett volna hatnia öntudatunkra. Manapság nem a létünket, hanem csak a jólétünket fenyegetik. Azt pedig egy művésznek a szabadságérzetéért érdemes, sőt néha kötelező volna kockáztatnia.

Én se teszem minden esetben.

Sérteném vele családom tagjainak alapvető érdekeit.

Egy párttag metamorfózisa

Ma is úgy tartom, hogy apámnak – mint egykori zsidónak számító félzsidó munkaszolgálatosnak, aki két és fél évet töltött Ukrajnában – be kellett lépnie a kommunista pártba. 1945-ben ez volt a dolga, én is beléptem volna, mert akkor még nem megszállók, hanem felszabadítók voltak a szovjet csapatok.

(Mostanság a Magyar Tudományos Akadémia jóváhagyásával változtatják meg Ságvári Endréről, a felszabadulás dátumáról, április 4-ről elnevezett utcáinkat, József Attila és Károlyi Mihály szobrát kiebrudalják a Kossuth térről, helyükbe Tisza István emlékét őrző borzalmas csoportozatot helyeznek, viszont kaphat utcanevet nem egy antiszemita-gyanús író. Ez pedig önhatalmú szellemtörténeti hamisság.)

Ha megköveznek is, állítom: aki ma kétli vagy megkérdőjelezi, hogy a nácizmus alól felszabadították országunkat, az aljas ember. Ebben az országban a tisztességes többség, politikai kötődésére való tekintet nélkül, úgy várta az orosz katonát, mint a messiást. (Hogy utána negyven évig itt maradtak, világpolitikai egyezség révén lehetett, ez ügyben 1956 után sem sokat mozgatta füle botját a Nyugat. Végül Mihail Gorbacsov révén maguknak az oroszoknak kellett belátniuk, hogy semmi keresnivalójuk Magyarországon.)

Apám is jól tette, hogy kommunista párttag lett, abban a pillanatban csak ez lehetett számára a tisztességes döntés. Amikor Rajkot perbe fogták és elítélték, akkor már minden épelméjű ember rájött, mi folyik itt. Apám is összeroppant amiatt, hogy mi lett abból, amiben bízott, amiben hitt. 1954-re már világos volt, hogy nagy baj van, és apám meggyőződése is úgy fogyott el, ahogy egyre-másra fény derült a beteg és torz, gyilkos és bűnös eseményekre. 1957 januárjában, két héttel a híres, némileg belátó Kádár-beszéd előtt, egy pártgyűlésen letette az elnöki asztalra a tagkönyvét, hogy „köszöni szépen, ennek a pártnak soha többé nem akar tagja lenni”. Pedig apám mindig baloldali volt, később is az maradt, de élete végéig, mint a bokrot, szidta a rendszert. Mások visszaléptek, besoroltak, apám viszont folyamatosan itta a levét, hogy egyenes maradt. „Hivatalos színtereken” haláláig bizalmatlanság övezte, mert nem tört meg, ami nagyban befolyásolta pályájának utolsó harminc évét.

közbevetés

Ennek a bekezdésnek elején fontosnak tartottam odaírni, hogy „félzsidó”. Kérdés: miért nem írtam inkább azt, hogy félkeresztény?!

Huszonöt évesen jött haza a frontról, addigra már több halállal találkozott, mint előttük másik húsz generáció összesen. Nyilván elege volt a tűrhetetlenből, nyilván hinni akart a holnapban, nyilván az újabb gyilkosságok gyanúját elhomályosította „a békét ígérő szabadság” ábrándja, nyilván az agyat tompító röhögéssel védekeztek az ellen, hogy tudomásul vegyék: alig múlt el az egyik pokol, lám, az eredendő elmeháborodottság ismét életet ijeszt, és a mindig kiszámíthatatlan pribék megint ott ólálkodik a hátuk mögött.

közbevetés

Írom mindezt a XXI. század második évtizedének közepén a lakályossá alakított dolgozószobám védelmében. A hangfalakból andalító zene szól, hét ponton elhelyezett hangulatlámpa kíméletes környezete kényeztet jól fűtött otthonomban. Nincsenek anyagi gondjaim, mögöttem egy sikeresnek nevezhető pályával, családom szeretetének körében zavartalanul mindattól, ami a körülöttünk való mai világban is borzalmas, ugyan, hol van ez mindattól, amiben apámnak kellett végigküzdenie az életét?!

És igen, már itt, a kötet elején ígérhetem, hogy az elkövetkezendőkben is összevetem a múltat a jelenünkkel, mert számot adva az általam megélt időkről, ezt tartom tisztességesnek. Anélkül ugyanis érthetetlen és kezelhetetlen a jelen, hogy ne vennénk tudomásul, mi mindenre épül rá, hogy honnan erednek a létezésünkbe, működésünkbe ágyazódott alávaló vagy nemesebb beidegződések, hogy honnan származtathatóak a jó és a rossz példák. És mert a fellengzős, érzéketlen, részvétlen és önhatalmú cinizmusnál kevéstől irtózom jobban.

Meggyőzték őket, hogy az ellenség „a jövőt” fenyegeti. Azt a jövőt, ami akkor az égvilágon semmi mást nem jelentett, mint a pőre életet. Jókedvük volt, mondta apám. Még fiatalok voltak, röhögtek éjjel és nappal, amíg egyszer csak arcukra nem fagyott a röhögés. 1954-ben kiderült, Rajkot is koholt vádak alapján ítélték el, és ami még megdöbbentőbb lehetett, hogy párthűségből maga vallott önmaga ellen. Apám nemzedékében akkorra gyűlt össze az a féktelen düh, a saját buta gyávaságuk mögül feltörő indulat, ami később egyenesen vezetett 1956-hoz. Úgy vélem, 1956 még inkább, mint minden más forradalom, nem is elsősorban az elégedetlenség, sokkal inkább az öncsalásból eredő keserűség, a mélységes csalódottság és az attól kirobbanó, meggátolhatatlan felháborodás forradalma volt. Nem tudom, hogy átélve a rémes II. világháborút, az ötvenes években is ugyanolyan nagypofájú és elevenbe vágóan őszinte lettem volna, mint amilyennek később, mondjuk még huszonöt évesen is szerettem feltüntetni magamat? A hatvanas évek után már könnyen jártattuk a szánkat mi, akikre soha nem fogtak gépfegyvert, akik közül senkit nem lőttek a Dunába, akik közül egyikünk sem veszett oda a Don-kanyarnál, akik közül egyikünket sem verték agyon az ÁVH pincéjében. Mindezekhez képest a Nagy Imre felakasztását követő „kádári fenyegetések” ma már csak mamlaszságoknak tűnnek.

közbevetés

Kern Andrással a hatvanas évek végén az Ifjúsági Parkban műsort vezettünk az Echo zenekar („Gondolsz-e majd rám, ha elmúlt az éjjel, minden álmunkat a hajnal tép széjjel”) buliján. Ez alkalommal elejtettünk néhány keresetlen mondatot a munkásőrségről, amely nem sokkal előbb, egy másik rockkoncerten ronggyá verte a rajongó fiatalokat. Egy hét múlva berendeltek mindkettőnket a Rómer Flóris utcába, a II. kerületi kapitányságra, ahol óva intettek attól, hogy még egyszer szájunkra vegyük a „népi” karhatalmat. Nem voltunk ijedtek, de azért örültünk, hogy pofonok nélkül megúsztuk az esetet. Aztán máshol is mondtuk ugyanazt a szöveget, mert Mensáros László, atyai jó barátunk, felvilágosított róla, hogy mint főiskolásokhoz, nem mernek hozzánk nyúlni. Akkoriban már a hatalom igencsak tartott az értelmiség düheitől, a rendszer kezdte jobban szeretni a békességet, mint a botrányokat, amiket amúgy egyre nehezebb volt eltusolni, mert a Szabad Európa Rádió mindenről még aznap szorgalmasan tudósította a hazai nagyközönséget.

Azok az ötvenes évek

történet

„És vigyázzunk, elvtársak, hogy az aranytojást tojó tyúkot ne együk meg, mert ha megesszük az aranytojást tojó tyúkot, a kommunizmusban nem lesz tyúkunk, amelyik aranytojást tojjon!” – mondta a párttitkár, és rámutatott Rozsos Pistára, apám egyik legjobb színészbarátjára, aki szólásra jelentkezett. „Tessék, Rozsos elvtárs!” „Kérem, párttitkár elvtárs, én az anyám életére esküszöm, egy falatot nem ettem az ön által emlegetett aranytojást tojó tyúkból. Itt ül mellettem Kollár Duda meg Verebes Karcsi, akik, úgy tudom, szintúgy nem kaptak belőle. De hogy itt valaki két pofára zabál, az biztos!”

A jövőnek „aranytojást tojó tyúkot” ma másképp nevezik, de hogy egyesek ma is falánkul „zabálnak”, abban alig van változás.

1953-ban a Páncélvonat című szovjet darabban Rozsos egy kis kínait játszott, aki az egyik jelenet elején elmegy fölrobbantani a „címszereplőt”, majd az akció után újra megjelenik a színen véresen, hogy hősi halált haljon. A díszlet úgy lett megszerkesztve, hogy hátul két kasírozott domb között egy közönséges játék villanymozdonyt az egyik műszaki alulról pirotechnika kíséretében, de kézzel a levegőbe repíthetett, ami a nézőtérről élethűnek hatott. Azon a tavaszon bődületes kánikula érkezett Magyarországra, a díszlet alatt gubbasztó díszítőnek is nagyon melege volt, hát levetett magáról mindent, és mert volt ideje az akcióig, elaludt. Amikor eljött a pillanat, fölriadt, gyújtott, majd ami a keze ügyébe került, elkezdte feldobálni. Amikor a távoli szikrázó tűzben hatalmas csehszlovák szandálok repültek a levegőbe, a színpadra véresen visszatérő Rozsos mártírhalált halt a röhögéstől.

Nincs mit eltagadni rajta

Apám párttitkár volt talán fél évig. Úgy tartották, hogy becsületesen, emberségesen járt el tisztében. Aztán leváltották, mert „a tömegek uszályába került”. Túlontúl védte a műszakiak érdekeit, ráadásul megpróbálta a kitelepítéstől megmenteni azt a Déry Sári nevű színésznőt, akinek a történetéből Bacsó Péter forgatta a Te rongyos élet című filmet.

közbevetés

Bacsó az ötvenes években azon vérmesebb ifjak közé tartozott, akik a Színművészeti Főiskolán élen jártak „az ellenség” üldözésében. (Például „polgári származása” miatt Mensárost is az ő révén távolították el az intézményből.) Maradt-e később kellő erkölcsi alapja az iróniához, döntse el az utókor. Én filmjeit, köztük A tanút se voltam képes fenntartások nélkül élvezni, elegem pedig akkor lett belőle, amikor a kilencvenes évek elején a szocialista időkből „internált”, kommunista témájú, köztéri művek „szoborparkjában” ő rendezte az SZDSZ-es „nyitóbulit”. Profi ízléstelenség volt.

Ekkoriban láttam Abuladze Vezeklés című filmjét, ami annyira elvetemülten volt „revizionista”, hogy arra kellett gyanakodnom: az illető nyakig merülhetett a sztálinizmusba. (Feltételezésemet igazolta későbbi tudakozódásom.) Jelenkori közéletünkben is többnyire azok fogalmaznak feltűnő árnyalatlansággal, akik múltjuk során vehemensen vettek részt abban, amit most „elítélnek”. Pedig egy korábbi aljasságnak nem lehet mentsége a később bekövetkező „tisztánlátás”, főleg ha az ugyanolyan sanda, mint az emlékező előélete.

történet

A nyolcvanas évek elején Görgey Gábor – akit a bölcsészkarról rúgtak ki – egy, a kitelepítettekről szóló, kitűnő darabját, a Galopp a vérmezőn címűt, előszörre betiltották. Akkor tette föl Görgey szónoki kérdését Aczél Györgynek Bacsó filmjére utalva: „Tessék mondani, a kitelepítésekről kizárólag a kitelepítőknek szabad írni és filmet csinálni, a kitelepítetteknek meg egyáltalán nem?!”

Sejtelmem, hogy történelmünk minden korszakában volt mód tisztességesnek maradni. Volt rá esély, mi több, példa is nem egy, az ötvenes években, de ’44-ben is.

közbevetés

Apám mesélte, hogy 1945-ben, amikor lebombázták a rózsadombi házat, ahol az utolsó hetekben bujkált, valamiért visszament a szomszédból a pincébe. Egy fiatal SS-katona lépett elő a romok közül, és groteszk módon, feltartott kézzel megadta magát neki. „Te hülye vagy!” – mondta apám, akit pár hónappal azelőtt még a magyar keretlegényeket segítve hajtottak SS-katonák Ukrajna tájain a hóban, fagyban. „Mit csináljak én veled?!”, a kiskatona sírt, hogy nem bírja tovább, feladja magát. Apám lebeszélte a tervéről, mert tudta, hogy az oroszok felkoncolhatják. Visszament a másik házba, hozott a fiúnak civil ruhát, élelmet, és megmutatta neki, merre van Szentendre meg Budakeszi, ahol esetleg találhat neki segítő svábokat. Soha nem tudta meg, mi lett a katona sorsa, de nekem ezzel zárta a beszámolóját: „Így kellett tennem, mert akivel akkor és ott szemben álltam, az a fiú nem egy német SS-katona volt, hanem egy ugyanolyan szarban lévő ember, mint annak előtte én is voltam.” Apám állásfoglalása szellemi hagyatékának egyik legfontosabb eleme.

Meg kell jegyeznem, hogy apám munkaszolgálatos századának két állandó keretlegénye a viszonyokhoz képest igen rendesen viselkedett velük, a háború utáni találkozóikra rendre meghívták őket az életben maradottak, akik nagy átlagban többen voltak, mint más, brutálisabban kezelt egységeknél. Tehát igenis akadtak, akik, amennyire lehetett, emberségesebben álltak helyt a kataklizmában is.

Anyai nagyapám, Karsay István, a Horthy-éra századosa volt. A Teleki Pál utca 16–18. szám alatti ikerépület elfalazott pincéjében tucatjával mentett zsidókat, köztük feleségének, nagyanyám családjának sok tagját. (A nyolcvanas években Kállai István volt a főnököm a Televízióban, egy alkalommal feljött a lakásba, ahol már én éltem családommal. „De hiszen itt lakott az az ember, aki engem ebben a házban bújtatott!” Erről többször is a nevem megemlítésével nyilatkozott újságokban, amire igen büszke vagyok.) Nagyapám a fél lábát elvesztette, mert bár természetesen nem esküdött föl Szálasira, de egy hamis karpaszománnyal több csoportot mentett ki a gettóból, és egy ilyen alkalommal érte gránátszilánk, szerencséjére a Rókus kórház közelében, így maradt életben. Mivel tagja volt a Bajcsy-Zsilinszky Ellenállási Mozgalomnak, később Szabadság Érdemrendet is kapott. 1949-ben felkeresték, lépjen be a kommunista pártba, képviselőt csinálnak belőle. Nagyapám nemet mondott, inkább elment pénztárosnak a Kohó- és Gépipari Minisztériumba. Még az ötvenes években is mindenki százados úrnak szólította az utcában. Vagyis volt kihez igazodnom felmenőim közül.

Nem igaz tehát, hogy kötelező volt mindenkinek lealjasulni. Tudjuk, voltak, akiket megzsaroltak, akiknek félteni kellett szeretteiket, és ezért „aláírtak”, besúgtak. Legtöbbjük azonban akkor sem élt az önfeltárás lehetőségével, amikor már kevesebbet kellett volna kockáztatnia. A gerince tört embertől a legkevesebb, ami elvárható, hogy amikor már nem muszáj, ne lapítson, hanem legalább lássa be, mit tett! A rendszerváltozás után az egykori besúgók zömének, bizonyos egzisztenciális kockázatok vállalása árán, lett volna lehetőségük bevallani múltjukat. Egyikük sem tette meg. Csakis emiatt kárhoztatom az érintetteket, és emiatt hiszem: többnyire nem véletlen, hogy az arra létrehozott szervezetek „szakembereinek” kit sikerült beszervezni spiclinek.

közbevetés

Apám 1958-ban útlevelet kért Párizsba a nagybátyjához. Amikor be kellett mennie az akkori Népköztársaság útján lévő hivatalba, egy elvtárs megkérte, ugyan, vinne el egy kicsi, tolltartónyi csomagot Bécsbe, ahol a pályaudvaron valaki majd átveszi azt tőle. Apám nem vállalta. Tagadják meg tőle a kiutazást, mondta, de ő az ilyesmire alkalmatlan. Megkapta az útlevelet, és többé nem zaklatták. Lehet, hogy semmi különös nem volt abban a csomagban, valószínűbb, hogy csak próbára tették, hajlandó-e együttműködni.

történet

Ezen a párizsi útján történt, hogy egy disszidens színészkollégája, Kálmán Aladár meghívta otthonába, de kérte, hogy a puli kutyája előtt ne magyarul, hanem németül beszéljenek. Így is történt, a kutya egykedvűen fogadta apámat, majd lefeküdt és nem törődött velük. Amikor a barátja kiment kávéért a konyhába, apámban dolgozni kezdett a kisördög, és odaszólt a kutyának:„Hé, te kutya! Gyere ide!” A puli az ölébe ugrott és vinnyogva nyalni kezdte az arcát, tombolt, körberohanta a szobát, és hallhatóan sírt örömében.

A honvágy ezek szerint nem „emberfüggő”.

Párhuzamok

Apámat Nyikolaj Osztrovszkij Az acélt megedzik című drámájának főszerepéért 1951-ben jelölték Kossuth-díjra. Aztán behívatták a minisztériumba, és „a Párt” arra kérte, legyen türelemmel, mondjon le egy évre a kitüntetésről, mert az Ifjúsági Színházból inkább Pethes Sándort tisztelnék meg, kettőnek pedig egy helyről nem adnak ordót. Apám természetesen méltányolta „a Párt” kérését, de aztán sem ő, sem Pethes Sanyi bácsi nem kapta meg a Kossuth-díjat. Sem akkor, sem később. Halála előtt pár hónappal, amikor apám már tudta, nincs sok hátra, épp a Thália Színház öltözőjében hangzott el tőle: „Igaz, nem csináltam karriert, nem gazdagodtam meg, nem voltam bizalmasa egyetlen hatalmasnak se, de miattam soha senkinek nem volt könnyes a párnája.” Ennél fontosabb, pontosabb és nyomatékosabb példa nincs számomra.

Tudtommal engem is felterjesztettek – kétszer – a Kossuth-díjra. Mondta is egyszer a Nap TV-ben Schmidt Mária: „Mit akar, magát is mi tettük a listára, nem a szocik!” Én meg visszakérdeztem: „És tessék mondani, megkaptam?!”

közbevetés

A minap, egy március 15-ét követő napon azt kérdezte tőlem Kalmár Péter barátom: „Hogy lehet, hogy te megint nem kaptál díjat?!” „Régen nincs szó róla, mert azt még jókor elintéztem, hogy ne adjanak. De jobb így!” „Miért jobb? – kérdezte a barátom. – Mert ha az utolsó tizenöt év bármelyik kormánya megkockáztatott volna egy kitüntetést, azonmód csomagoltam volna be az 1983-ban kapott Jászai Mari-díjamat, a pakk tetejére ráírva, hogy »nincs szükségem rá«, és visszaküldtem volna »az adományozóknak«”. Az ember fiatalon becsvágyó, és ez bocsánatos bűn. Megharcolva a magáét azonban muszáj, hogy őrizze önbecsülését. „Úgy kell élni, hogy ne kaphass díjat!” – mondta Bernard Shaw, és én fegyelmezetten tartottam is magam intéséhez. Amikor a jobboldal hivatásos megbélyegzői Heti hetes-beli közszereplésem okán „a szocik szekértolójának” neveznek, mindig fölteszem a kérdést: „Ha valóban az volnék, akkor a tizenkét év során, amíg hatalmon voltak, csak kaptam volna tőlük legalább egy nyavalyás kiskeresztet, vagy nem?!” (Egy éve Nemcsák Károly barátom, a József Attila Színház igazgatója elém tett egy ívet, amelyen tudomásul veszem, hogy felterjeszt érdemes művésznek. Megköszöntem neki, de kértem, ne tegye. Indokom kérdésére az volt, hogy késő, mert ha akkor nem kaptam meg, amikor még időben járt volna, ma már nem kell.) Végül még csak annyit: ha lenne temetésem – aminthogy nem engedem, hogy legyen –, az egyetlen Móricz Zsigmond-gyűrűt vinnék a koporsóm után a párnán. Azt, amelyiket igazgatóként titkosan szavaztak meg a nyíregyházi társulat tagjai, színészkollégáim. Az fontos számomra, mert példa nélkül való!

„Állj meg, s felelj, ki vagy”

Ez a Hamlet második mondata.

Hitvallásom szerint ezt a kérdést kell megválaszolnia valamennyi színdarab valamennyi előadásának. És ezt a kérdést kell föltennünk magunknak is, valahányszor komoly döntés előtt állunk, mind a magánéletünkben, mind színházi működésünk során. Ma úgy ítélem meg, hogy apám, miközben mélyen megvetette a magukat kommunistáknak valló opportunistákat, utálta az egész berendezkedést és reggeltől estig mondta a magáét, világnézete mégsem változott másfelé. Én már ilyennek ismertem, de tudom, hogy amikor párttag és rövid ideig párttitkár volt, akkor sem mocskolódott be. Szerencsém, hogy egy percig sem kellett hinnem a kommunizmusban, párttagnak sem kellett lennem, az én sorsomat jóval könnyebb volt kézben tartanom, mint apámék nemzedékének a sajátjukét a sokkal rémesebb korokban. Talán mégsem tévedek, ha azt feltételezem, hogy az egykori szorongatottságban több színész őrizte hallgatag méltóságát és megvesztegethetetlenségét, mint később, talán épp mostanság, amikorra már lett volna mód „különutasnak” maradni.

közbevetés

Vannak pályatársaim, akik párttitkárrá lettek a hetvenes-nyolcvanas években. Van olyan, aki nem sokkal később vad SZDSZ-hívővé vált, van köztük olyan gyerekkori pajtásom, aki manapság, úgy tűnik, fideszes. Elnézem nekik „botlásaikat”, csak azzal nem vagyok tisztában, hogy mikor botlottak: annak előtte vagy később, esetleg mindkétszer? Nekem, velük ellentétben, Nagy Attila következetessége volt meglepő, akit, mint Miskolc város forradalmi vezetőjét, 1957-ben egy hajszál választott el az akasztófától, majd a kádári konszolidációban szakszervezeti elöljáróként sikerült mégis „betagozódnia”. Amikor jött a rendszerváltás, másokhoz hasonlóan várható volt, hogy múltja okán „vissza-pálfordul”. De nem! A szocialista párt képviselője lett akkor, amikor az vesztesként töltötte ki négy évét az új országgyűlésben. Ebben nem volt hiba, ezt dicsérendőnek tartom, noha én sem szakszervezeti tisztséget, sem szocialista képviselőséget nem vállaltam volna soha.

történet

Valamikor a nyolcvanas években egy ünnepi társulati ülésen Nagy Attila (miután nem kapott meg valami állami kitüntetést) igazgatójához, Kazimir Károlyhoz fordult zaklatottan: „Ha az ember egyszer, egyetlenegyszer rossz útra tévedt, azt nem lehet megbocsátani?” A kérdést követő csendet apám törte meg: „És tessék mondani, ha az ember egyetlenegyszer sem tévedt rossz útra, azt se?!”

közbevetés

Balázs Péter családja hagyományait követve a Kádár-korszakban is „reakciósnak” számított, így semmi maszatot nem találok benne, hogy most tüntetően jobboldaliként nyilatkozik. Tehetné ezt annyival kifinomultabban is, mint amennyire ellenlábasa volt a szocializmusnak, de ebben sem karakterhibát, hanem bizonyos mértékletességnek a hiányát látom.

Hetedikes lehettem, amikor a Kazinczy Utcai Általános Iskolában másokkal együtt kijelöltek „folyosói felügyelőnek”. Feladatunk az volt, hogy a szünetekben „kordában tartsuk” a többieket, hogy senki ne rohangáljon, ne sétálgasson, hanem a fal mellett maradjon a következő óra elejéig. Ennek a rendpártiságnak lettem „katonája”, és máig röstellem, hogy bár csak fél évig, de némileg élveztem a kápó szerepét. Hogy micsoda aljas módon jártam el, arra akkor döbbentem rá, amikor mások lettek felügyelők, akik engem kényszerítettek a fal mellé. Soha többé nem vállaltam még csak hasonló feladatot sem, és nem tűrtem, hogy velem szemben így járjanak el.

Egy fontos „miért”

Ma, amikor a „demokráciában” senkit semmi nem kényszerít csatlakozni az éppen időszerű hatalomhoz, mégis tessék: hány és hány színész szakmai méltányolhatósága vallja kárát jellemük rugalmasságának!

„A tehetség állapot” – vallotta Ádám Ottó. Én még hozzáteszem, hogy az időszerűen változó művészi állapotot éppen a hitvallások hamis, karrierista képlékenysége rozsdállja. Még mindig nem tudom, hogy az emberi karakter javulása hozza-e meg a „demokrácia” szót ölelő idézőjelek hiányát, vagy fordítva.

közbevetés

Feleségem azt javasolja, hogy mivel az utolsó bekezdésekben igen sommásak a mondataim, bizonyos szavakat cseréljek fel az enyhébb megfogalmazások későbbi fogadtatásának nyugalma érdekében. Én meg nem hallgatok rá. Miért nem? Mert részemről mindig az elsőre választott szavak az igazak. Ha a tetszőt szóba hozom, a nem tetszőt is tisztességes kendőzetlenül megindokolnom.

történet

Volt a zalaegerszegi színháznak egy kisebb szerepekben alkalmazott színésze, Fráter Andrásnak hívták. Én már nem ismertem, de mondják, hogy igen jó humorú, édes pofa volt. (Mint hírlik, fiatalon lett öngyilkos.) Egy alkalommal Zalaegerszegen vendégeskedett Rátonyi Róbert. A népszerű táncos-komikus épp fenn volt a színpadon, amikor a büfében egy társaság közepén Fráter belefogott a monológjába: „Tessék! Ez a majom Rátonyi kell nekik! Egy ilyen majomért telik meg a nézőtér, ezt a majomkodást ünneplik!” A mellette ülő hölgy kedvesen odafordult Fráterhez: „Bocsánat, hogy a szavába vágok, bemutatkozom: Rátonyi Róbertné vagyok!” Fráter vett egy levegőt, és nagy garral így válaszolt: „Na, jó, de hát nem úúúúúúgy majom!”

A színész őszinte, de hibás helyzetekben elhangzó véleményeire azóta is azonnal ráhúzható: „Na, jó, de hát nem úúúúúúgy!...”

Az első tanulság

Az ötvenes években még vidám és csiricsáré volt egy Molière-előadás is. Az úrhatnám polgárt játszották, Komlós Vilmos volt Jourdain. Én az ügyelőpultnál álltam és bámultam befelé a rikítóan zöld papír-bukszusokkal teli színpadra. Egyszer csak Soós Lajos – később haláláig a József Attila Színház tagja volt – szerepe szerint nagy rössel kirontott a kulisszák mögé, és hirtelen felém nyújtva karmolásra kész markát, egy ótvarosan nagyot ordítva szántszándékkal megijesztett. Hároméves se lehettem, mégsem sírtam. Viszont egy életre megjegyeztem magamnak Soós Lajost. Azóta is farkasszemet nézek mindazokkal, akik valahol, bármely színházban a megrémítésemmel próbálkoznak. Volt alkalmam tapasztalni azt is, hogy ami benn történik a színpadon, annak azon kívül is következménye van, és fordítva: ami a színpad után folytatódik, abban még mindig igen sok a fölösleges hitványság. Ám muszáj szívósnak maradni, szembe kell nézni a hülyék rögtönzéseivel, megrémülni nem szabad, vagyis: állni kell az ijesztéseket.

történet

Soós kleptomániás hírében állt. Egy karácsonyt követő előadás előtt az öltözőben a színészek mutogatták egymásnak, ki mit kapott ajándékba. Bodrogi Gyula egy szép mohairsálat vett elő: „Ezt kaptam Ágitól!” Majd kérlelve Soóst így szólt: „Lajos! Ezt idén még ne lopd el!”

Komlós Vili bácsi meg együtt próbált egy darabban apámmal, és megígérte, hogy délután, mint „szűz kezűvel”, kettesben mennek ki az általa sűrűn látogatott lóversenypályára. Igen ám, de amikor kiléptek a színházból, mintha dézsából öntötték volna, ömlött az eső. Apám meg is kérdezte: „Vili bácsi! Kimegyünk a lóversenyre?” Komlós fölnézett a felhőkre: „Csak ha ilyen marad az idő!”

Játékaink

A Thália színpadának hátsó falán, a jobb felső sarokban nyíló ajtóhoz vaslépcső vezetett. Benn az öltözőben, a helyiség közepén, fogasokon lógtak a ruhák. A fal mellett húzódtak az asztalok, azok közül az egyikre készítették oda a játszókellékeket. Kincsesbánya volt az egy kisgyerek számára. Nap mint nap ott gyűltek a prédák a különböző előadásokhoz, minden alkalommal más és más tőrök, kardok, buzogányok, géppuskák, sisakok, szemüvegek. Mindig volt valami remek az asztalon, a fogasokon, ami megmozgatta a fantáziámat, és jutalomnak számított, ha megengedték, hogy játszhassak velük. Mindez történt a legnagyobb szükségben, szürkeségben, nyomorúságban, amikor játékaink legfeljebb színes fakockák, pléhből sajtolt, zománcfestékkel mázolt kerekes figurák és gipszkatonák voltak.

történet

Egyszer zsúrra voltunk hivatalosak későbbi mesteremhez, Várkonyi Zoltánhoz, akinek fiával, Gáborral egyidősek voltunk. Sok színészgyerek gyűlt össze a nagypolgári ízléssel berendezett villában. Talán a Bilicsi lányok, Voith Ági, Benkő Péter is eljött, de már nem tudom, ki volt ott valóban, kiről csak hiszem. Arra emlékszem csupán, hogy Gábor nagyon ádázul viselkedett velünk. Ha Voith Ági zongorázni kezdett, ellökte a székről, és ő verte tovább a billentyűket, ha Benkő Petivel a Merklinből szereltünk volna valamit, kivette a kezünkből, és ő csavarozott tovább. Mindent ő akart csinálni, és semmit nem hagyott nekünk. Kamarás Gyula, az Ifjúsági Színház egykor kiváló színész-rendezője, a Nemzeti Színház kitűnő jellemszínésznőjének, Sívó Máriának a férje is ott volt kisfiukkal, Misivel. Már a villamoson tartottak hazafelé, amikor Misi így szólt: „Apu, a Várkonyi Gabi olyan rossz gyerek, és neki mégis van villanyvonata, én meg olyan jó gyerek vagyok, és nekem nincs villanyvonatom. Ez hogy lehet?!” Kamarásnak lila lett a feje, majd elordította magát: „Ne félj, Misikém, lesz villanyvonatod, a jó francba’, lesz neked is!” Másnap a szülők eladták a télikabátjukat, és így lett Kamarás Misinek is villanyvonata, amivel később bármikor játszhatott minden gyerek, akit Várkonyi Gabi nem hagyott.

Várkonyi Gábor tévérendező fiatalon, negyvenhét évesen halt meg súlyos betegségben. Kamarás Misiről sokáig semmit nem tudtam, a Várkonyi vezette Vígszínház kamaraszínházában, a Pesti Színházban még találkoztam vele 1968-ban, ahol én főiskolásként statisztáltam, ő pedig kellékes volt. Pár éve azonban a Karinthy Színház előtt, a Bartók Béla úton egy kopott külsejű férfi közeledett felém. Már nyúltam volna a zsebembe, de megakadályozta. „Kamarás Mihály vagyok”, mondta szomorúan. Elszégyellve magam megöleltem. Álló órát beszélgettünk, életének története igencsak megrendített.

Az öltözőben föllelhető kellékek és otthoni játékaink már rég enyészetté lettek, apáink is odaátra kerültek, és lám, közülünk is ki meghalt, ki eltűnt, ki egyszer csak elébem toppan nyomorultul, ki szerencsés, mint én is, hogy újabb kellékek közti válogatásának jövedelmeiből újabb játékokkal örvendeztetheti meg gyermekeit, unokáit. Két emberöltő után csak a történetek élnek, és az anekdoták keserű, tragikomikus logikája.

közbevetés

Rég rájöttem, hogy egy leélt élet minősége nem a megmaradás sikerén, nem az egzisztenciális gyarapodáson múlik, hanem csakis azon, hogy képes volt-e valaki sorsát szabadon kézben tartani. Ebben két okból nem lehet segítségére lenni senkinek. Az egyik ok a fegyelmezetlenség, az ember önmaga ellen való felelőtlensége. A másik pedig a kor adottságainak, igényeinek, lehetőségeinek igazságtalansága, érzéketlensége. Ha e kettő egyszerre hat, nehéz, sőt, legtöbbször hiábavaló bármiféle támogatás. Tragikus volna számba venni, hogy a rendszerváltozás óta hány és hány kiváló képességű pályatársunk szorult ki a pályáról, nyomorodott meg, züllött el, lett halálos beteg, mert nem tudta megtanulni „az új kor” új adottságainak, új igényeinek, új lehetőségeinek új igazságtalanságait, új alávalóságait. A szocializmus részleges és zavaros biztonságának megszűntével csak az maradt talpon – biztonságosabban vagy bizonytalanabbul –, aki képes volt váltani, képes volt egészen másképp közlekedni, viszonyulni vagy megalkudni, mint annak előtte. Én kijártam ezt az iskolát is, és bizony „sorsom kézbentartásának” nem minden mozzanatára vagyok büszke. Viszont tudom, hogy a vállalt kompromisszumok nélkül magam is a süllyesztőbe kerültem volna. Nem tehettem mást, mint amit tettem, amikor ebbe-abba belesimultam – 1989-ben már két gyerek édesapja voltam.

Tartalom

Előszavak

I.
Gyerekkor
1948–1962

II.
Kamaszkor
1962–1966

III.
Ifjúkor
1966–1978

IV.
Férfikor
1978-1995

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cinzel – SIL Open Font License
Fira Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0