A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kerry Fisher: Escape to the Rome Apartment, 2024

Fordította
ABRUDÁN KATALIN

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Amiről hallgatunk, az nem fáj, 2020

Senki sem az, akinek látszik, 2020

Nem titok, amit ketten tudnak, 2021

A hazugság, ami utolér, 2021

Amit az idő sem gyógyít be, 2022

Egy házban az ellenséggel, 2022

A boldogság árnyékában, 2023

Az anya, aki lehettem volna, 2024

Randevú Rómában (Újrakezdés Olaszországban 1.), 2024

Remény Rómában (Újrakezdés Olaszországban 2.), 2025

Copyright © Kerry Fisher, 2024

Hungarian translation © Abrudán Katalin, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Jo Thomson tervei alapján a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-71-7

Ez a könyv a képzelet szülötte. A kötetben szereplő nevek, személyek, vállalatok, szervezetek, helyek és események – leszámítva azokat, amelyek nyilvánosan hozzáférhetőek – a szerző képzeletének művei, vagy fiktív értelemben szerepelnek. A valós eseményekkel, helyszínekkel, illetve élő és halott személyekkel való bármilyen hasonlóság kizárólag a véletlen műve.

Ajánlom könyvemet azoknak az anyáknak,
akik felnőtt gyermekükre nézve igyekeztek nem megkérdezni,
hogy: „Biztos, hogy nem veszel kabátot?”

Prológus

Lainey utolsó levele igazi ajándék volt, egyben erős lelkifurdalást is váltott ki belőlem. Sok szempontból éreztem ajándéknak, többek között amiatt, hogy írásban is megerősítette, én vagyok a legjobb barátnője. Még ilyen körülmények között is örömmel töltött el, hogy egyetemi barátnője, Angela sem előzött meg, holott a kertjéből szedett, saját kötésű virágcsokraival látogatta, és úgy beszélt a hospice nővérekkel, mintha egyedül csak ő tudná, mire van szüksége Lainey-nek.

Félretéve mindezeket a kicsinyes gondolatokat, fogalmam sem volt, mire számítsak, amikor az ügyvéd közölte velem, hogy Lainey levelet hagyott nekem. Meglepett, hogy az én szétszórt, spontán barátnőm ennyire szervezetten és gyakorlatiasan intézte az utolsó kívánságait. A szemem végigfutott a sorain, és szinte hallottam a hangját.

A levél nagyrészt közös emlékeink, tetteink káprázatos összefoglalása volt, azon ritka emberek egyikének a visszaemlékezése, aki részese volt az életemnek. Egy olyan ember visszaemlékezései, akit elég régóta ismertem ahhoz, hogy elvigyük magunkkal a családi nyaralásra. Aki imádta Geronimót, a tengerimalacomat, aki tudta, hogy egy darab sajttal garantáltan be tudjuk csábítani öreg labradoromat a házba, aki ismerte a trükkjét, hogy télen mindig határozottan meg kell rúgni megvetemedett bejárati ajtónkat ahhoz, hogy bezáródjon. Ő volt az egyetlen, aki emlékeztetett rá, mit szerencsétlenkedtem össze a vásári forgón, miután túl sok vattacukrot ettem, meg hogy belezúgtunk a Butlin nyaralófalu rendezvényszervezőjébe, de megemlítette a saját meggondolatlan kísérletét is a Galliano likőrrel a tizennyolcadik születésnapi buliján. Galliano! Létezik egyáltalán még valaki, aki ilyet iszik?

Miközben sorait pásztáztam, fájdalmasan a tudatomba hasított, hogy hány és hány nap volt még, amikor együtt nevettünk, táncoltunk és éltünk. Ezek most már elvesztek az időben; szertefoszlott napokká váltak, amelyeket nem tudtunk megbecsülni. Fel sem fogtuk, mekkora vakmerőség volt hagyni, hogy az élet elrepüljön anélkül, hogy megállnánk, hogy emlékezetünkbe vésnénk az aranykort. Elpazaroltuk az örömteli pillanatokat, hagytuk, hogy elszálljanak, mint az éjszakai égbolt sötétje előtt csillogó szentjánosbogarak. A pillanatokat, amikor észre kellett volna vennünk a nyári hőséget, amely akkor örökkévalónak tűnt, a nevetés eufóriáját, amely szinte hisztérikussá vált, amikor anyám szólt, hogy ideje lefeküdni. Gyászomtól elhomályosultak a felsorolt emlékek, melegségük kihűlt.

Amikor Lainey meghalt, sokan azt tanácsolták, hogy vigasztalódjak az emlékeimmel. Csak azt felejtették el hozzátenni, hogy noha a szép idők valóban ártatlanul mosolyognak ránk, és a vigasz látszatát keltik, ha túl közel kerülünk hozzájuk, ha túl szorosan próbáljuk őket magunkhoz ölelni, akkor felrobbannak a szívünkben. Többször is nekifutottam, hogy elolvassam ezt a levelet; Lainey lejtősen haladó sorainak látványa az iskolába repített, amikor a füzetekben azt gyakorolta, hogy nézne ki „férjezett” neve a különböző fiúk nevével. Átfutottam a vicces dolgokon, amíg el nem értem a levél lényegéhez.

Így most már rajtad áll, hogy újra éld a ’84-es nyarat! Nyilván nem a Wembley-ben tartott koncertet, bár Nik Kershaw I Won’t Let the Sun Go Down on Me című számára mindig kapható vagyok.

Fújtam egy nagyot, éreztem Lainey fantomsúlyát, mint amikor a vállamon ülve ringatózott, két karját magasan a feje fölé emelve a déli napsütésben. Tizennyolc évesek voltunk, épphogy befejeztük az iskolát, és az egész nyár előttünk állt. Úgy képzeltük, örökké fogunk élni.

Ez most már rajtad áll. Szeretném, ha elvinnél Olaszországba. Tudom, hogy ez nagy kérés, de remélem, hogy elég idő telt el ahhoz, hogy ne utálj meg, amiért visszakényszerítelek. Ki tudja, talán még a téged kísértő szellemek közül is nyugalomba helyezel néhányat (miközben az enyémet meg elengeded, így mindketten nyerünk!). Nem azt akarom mondani, hogy térj vissza Rómába… ez talán még egy annyira lojális barátnak is sok lenne, mint te, de engem nagyon megragadott a gondolat, hogy valahol az olasz tengerparton, a napsütésben kössek ki. Nem egészen úgy képzeltem, hogy egy urnában érkezem, de úgy érzem, ez méltó tisztelgés lesz életem legjobb nyara előtt. Emlékszel, amikor Portofino kikötőjében egy fickó Lionel Richie Hellóját játszotta a gitárján? Aztán az unokatestvére meghívott minket a jachtra, ahol szakács volt, mert a tulajdonosok kimentek egy napra a partra.

Az a nap is azon élményeink egyike volt, amely arra ösztönzött, hogy lehántsunk valamit önmagunkról, hogy elengedjük azt a szabályrendszert, amely addig meghatározta az egyéniségünket, és váratlanul ráébredjünk, kik is lennénk valójában akkor, ha szabadon döntünk. Homárt ettünk, Lucky Strike-ot szívtunk, flörtöltünk a fiúkkal, és úgy éreztük, valami nagy dologra vagyunk hivatottak. Soha életemben nem éreztem magam annyira menőnek és bohémnak, mint akkor. És valószínűleg azóta sem.

Megígértük magunknak, hogy a következő évszázadban visszajövünk, és milyen szöööörnyen messzinek tűnt 2000, amikor harmincnégy évesek leszünk. Harmincnégy! Akkor ez a szemünkben matuzsálemi kornak tűnt. És a végén sosem szakítottunk rá időt. Pedig szólnunk kellett volna, nekem a munkahelyemnek, neked a családodnak, hogy egy hónapig nélkülünk kell boldogulniuk. Hát így jártunk. Úgyhogy most itt van húszezer font. Megveszem neked a szabadságot, te drága! És nem kell hozzá Declan áldását kérned. Engedd meg magadnak, hogy most az egyszer te legyél a legfontosabb. Az ikrek nyugodtan moshatják maguk a gatyájukat egypár hétig. Vigyél el Portofinóba, és hints a tengerbe! Jó érzés arra gondolni, hogy a hullámokon sodródva eljutok a világ legtávolabbi sarkaiba is. Azt hiszem, az a délután, amikor a végén a jachton kötöttünk ki, az évszázad egyik csúcspontja volt. Lainey és Sara, a nagyvilági nők! Nem is tudom, hogy előtte ittam-e valaha is pezsgőt. És az a San Fruttuosó-i part a homokra épített kolostorral! Rajtunk kívül nem is volt ott más. Csak mi, a szakács, az unokatestvére, meg egy motorcsónak, ami nem akart indulni… Nagyszerű emlékek ezek, drága barátném! Akkor még fogalmunk sem volt arról, hogy mit tartogat számunkra az élet, igaz? Vagy hogy milyen átkozottul rövid lesz! Eredj, élj helyettem és a kedvemért, te drága! Legyenek mesés kalandjaid, mindkettőnk nevében is, mielőtt még túl késő lenne! De ne érd be annyival, hogy egyszerűen elviszel Olaszországba. Használd ki a lehetőséget, és menj, amerre a lábad visz, élj szabadon, könnyű szívvel! A túloldalon találkozunk, con amore. Te voltál egész életemben a legjobb barátnőm. (Nagy kár, hogy az „egész életem” közel sem volt olyan hosszú, mint amilyennek elképzeltük!)

Csók: L

Micsoda ajándék egy ilyen levél! Igazi tisztelgés a barátságunk előtt. A köztünk lévő mély szeretet írásos dokumentuma.

És persze a bűntudaté, mert azóta is halogatom azt a napot, amikor végre összeszedem a bátorságomat annyira, hogy még egyszer utoljára útra keljek Lainey-vel.

1

Sosem hittem igazán, hogy léteznek közönséges hétköznapok, hetek vagy hónapok, mert csak ritkán figyelmeztet minket valami előre, hogy az életünk örökre megváltozik. Akinek volt már nem tervezett terhessége, vagy gyanította, hogy súlyos betegség első jeleit tapasztalja, vagy véletlenül megismert valakit, aki aztán élete nagy szerelme lett, vagy hirtelen dús örökséghez jutott, az tudja, miről beszélek. Fogadni mernék, ezek a napok is ugyanúgy egy csésze teával, majd a sebtében elindított mosógéppel kezdődnek, majd elrohanunk a munkahelyünkre. A váratlan, életbe vágó események előtt szinte sosem sétál trombitás hírnök, mint valami furcsa temetkezési vállalkozó a halotti menet élén.

Ami általában a szerdákat illeti, semmi jele nem látszott, hogy az a bizonyos szerda más lesz, mint a többi. Még bele se kortyoltam a teámba, Declan már mogorva tirádát zúdított rám amiatt, hogy huszonegy éves fiunk, Callum mind megette az „ő”, vagyis Declan zabpelyhét (az fel sem merül, hogy a zabpehely esetleg a „miénk” lenne), ráadásul még az üres dobozt sem dobta ki, és az elszórt zabpelyhet is takaríthatjuk utána.

– Mégis, mit gondol, ki tesz rendet utána?

Erre nem mondtam, hogy „ugyanaz a személy, akiről te azt hiszed, hogy majd rendet tesz utánad”, bár a ki nem mondott szavak úgy rajzottak a szám körül, mint egy nyári szúnyogfelhő.

Homlokráncolva meredtem a konyhapulton felhalmozott koszos edényhegyre, közben Declan tovább morgott a joghurttal kevert müzlijébe.

Ikerfiaim roppant fontos londoni munkahelye és foglalkozása azt jelentette, hogy csak én, aki mindössze azzal dicsekedhetem, hogy egy tekintélyes női magazin életmódrovatának a szerkesztőjeként kapartam össze magamnak valami kis karriert, találhatok időt az olyan hétköznapi munkákra, mint a mosogatógép kiürítése és a tányérok elrakása. Mindez megcsúfolja azt a 2002-ben, várandósan oly sokat hangoztatott mondatomat, miszerint „amint a gyerekeim elég nagyok lesznek hozzá, ők fognak főzni és porszívózni”. Hogy ezt én milyen döbbenetes sikerrel valósítottam meg! Egy-egy átmulatott éjszaka után Callum hajnali egykor menetrendszerűen beindítja a tűzjelzőt az olajban sült krumplijával. Finn sosem nőtte ki a zöldségektől való idegenkedését, és még egy kolbászt se nagyon tud betenni a grillsütőbe.

Reggeli helyett inkább elmentem zuhanyozni, mielőtt Declan még több vészjósló szalagcímet olvashatott volna fel a növekvő inflációról és minden másról, ami mindjárt megmagyarázta, hogy miért nincs nekünk sosem pénzünk a kedvteléseinkre. Kivéve persze, amikor neki volt szüksége egy új mountain bike-ra, iPhone-ra vagy elegáns cipőre. „Mégsem jelenhetek meg a tárgyalásokon Marks and Spencer papucscipőben!” A fürdőszobában rám meredő csupasz vécépapírtartó látványától kedvem lett volna felhívni a fiaimat a munkahelyükön, hogy megkérdezzem, ki a tettes. Néha látványosan kitörtem, üvöltöztem velük, hogy ha összeomlanék a kimerültségtől, mert mindent én csinálok, akkor aztán nyakig lennének a szarban. Declan ilyenkor maga is leordította a fiúkat, hogy milyen lusták, de a saját lehajított cipőjén ugyanúgy átlépett.

Legtöbbször sikerült a pozitív dolgokra összpontosítanom, és ez segített átsiklani a többi fölött. Jó volt arra gondolni, hogy a fiaimnak jó a humora, hogy tisztességes ember lett belőlük, és hogy vagy az évek, vagy egy elszántabb barátnő majd megtanítja őket arra, ami nekem nem sikerült. Ma azonban inkább a negatívumok követelték maguknak a figyelmem, főleg, ami Declant illette, akivel a világjárvány idején eldöntöttük, hogy különválunk, de ennek már három éve és még mindig nem sikerült szétköltöznünk. A kezdeti döbbenet után, amikor először jelentette be, hogy szerinte „a házasságunkból kifogyott a szufla”, meglepően könnyen hozzászoktam a gondolathoz. Sőt inkább izgalommal töltött el, hogy új fejezet kezdődik az életemben, semmint, hogy ugyanazt daráljuk a végtelenségig az elkövetkező harminc évben is. Áramütésként ért a felfedezés, hogy valójában nem normális, ha az hoz lázba, hogy este elmegy valahová, és nem kell úgy tennem, mintha érdekelne, amit mond. Külön szobába költöztünk, és megegyeztünk, hogy barátságban, de egymástól függetlenül élünk egy házban, amíg a járvány véget nem ér. Ez a megállapodás aztán tovább nyúlt oda, hogy: „amíg a fiúk befejezik az egyetemet”, majd: „amíg munkát nem találnak”. Mostanra meg már annyira megszoktuk, hogy sosem sikerült megfelelő pillanatot találni arra, hogy kijelentsük, itt az idő, piacra dobjuk a házat, és végre tényleg elválnak útjaink.

Igazából nem sok minden változott, hacsak az nem, hogy nyugodtan olvashattam este az ágyban, és nem kellett Declan panaszkodását hallgatnom, hogy zavarja a fény. Az első néhány hétben Declan egy mártír arckifejezésével grillezgette magának szánalmas lazacát, mondván: „Nem várom el, hogy rám is főzz”, miközben láthatóan nyálcsorgatva nézte a vacsorámat. Végül nem bírtam elviselni, hogy szó szerint kinézte a számból a csirkés curryt. Aztán jött az, hogy mekkora hülyeség lenne bekapcsolni a mosógépet, amikor csak félig van megpakolva. Én meg képtelen voltam elviselni, hogy megcsap a nedves törülközők szaga, valahányszor elmentem a fürdőszoba előtt.

Tehát az, hogy Declan a fürdőszoba ajtaján keresztül bombáz az utasításaival, nem volt olyan ritka eset, mint azt az ember gondolta volna.

– Mindjárt indulok. Te fél hét körül már itthon leszel a munkából, ugye? Jön a szerelő, hogy elvigye a fűnyírót. Valami baja van a motornak.

– Megbeszéltem Hayley-vel, hogy munka után beülünk valahová egy italra – mondtam, ahogy kijöttem a fürdőszobából.

– Nekem pedig megbeszélésem van Matt-tel, a pénzügyi tanácsadóval. Nem tudod áttenni Hayley-t egy másik napra?

Megráztam a fejemet, és közben tudatosult bennem, mennyire megdöbbentett, hogy ha Declan találkozik a pénzügyi tanácsadójával, akkor az azt jelenti, hogy a válásunk talán már nem valami távoli, homályos dolog, ami egy nap bekövetkezhet. Úgy tűnt, nagy szakadék tátongott a gondolat elvben való elfogadása és a valósággal való szembesülés között.

– Nem. Nem hagyom cserben az utolsó pillanatban. Nem feltételezheted csak úgy, hogy mindig itthon vagyok.

Declan úgy ráncolta a homlokát, mintha roppant sértő lenne, hogy nekem bármiféle társas kötelezettségeim lehetnek.

– Akkor le kell mondanom a szerelőt. Hetekbe telik, mire megint ki tud jönni.

Jártattam az agyam, hogy milyen kifogással mondjam le Hayley-t, ami nem annyira béna, mint az, hogy a fűnyírószerelő miatt ejtem. Aztán hirtelen, élesen és váratlanul, Lainey szavai hasítottak a fejembe. Szerintem sok minden szól a válás mellett. Amennyire én látom, a férfiak és a nők egyenrangúként kezdik, de amint gyereket vállalnak, hirtelen a nőre hárul a mosogatógép vízlágyítóval való megtöltése, meg a kéztörlők lecserélése – vagyis az összes unalmas szarság –, míg a férfi ugyanúgy éli világát, mint előtte.

Akkoriban még védtem Declant, rámutattam, hogy én csak heti négy napot dolgozom, így egy kicsit több időm jut arra, hogy rendet vágjak. Barátnőm erre úgy forgatta a szemét, és olyan képet vágott, ahogy azt már tinikorában tökéletesítette. De amikor hazaér, az ő munkanapjának tényleg vége van. A tiéd meg lefekvésig tart. Egy éve, hogy a barátnőm meghalt, és néha-néha apró lázadásokkal tisztelegtem az emléke előtt. Sosem értette meg, miért nem költöztem el azonnal, amint feloldották a járványügyi korlátozásokat. – A döntést már meghoztad. Pedig az a legnehezebb. Valahányszor erről kérdezett, gyorsan hárítottam, aztán amikor megbetegedett, az kötötte le a figyelmét, hogy rendbe tegye az ügyeit. Eltekintve egy-két szurkálódó kis megjegyzéstől: – Látod, itt vagy te, aki fél életet élsz, és én, akinek meg nincs is élete! De ezt a témát inkább kerültük, hogy ne töltsük barátnőm hátralévő idejét a vádaskodás/önigazolás folyton önmagába záruló körével.

Ma tehát szilárdan tartottam magam, miközben Declan csak a fejét csóválta azon, hogy milyen önző vagyok. Aztán megfordult, hogy elinduljon.

– Akkor ugye az rendben van, ha megmondom Mattnek, hogy Lainey pénze a közös házastársi kassza része?

– Szó sincs róla! Semmi ilyesmibe nem egyeztem bele. És nem ránk hagyta, hanem rám.

Declan erre olyan félreseprő mozdulatot tett, mintha ez csak szőrszálhasogató megjegyzés lett volna.

– De még nem váltunk el. A pénz a házasságunk alatt jött, Sara. Én sem különítettem el a szülői örökségemet, amikor apa és anya meghaltak.

– És én sem, amikor az én szüleim meghaltak, ha már ezt így szóba hoztad. A Lainey-től kapott pénz más. Azért hagyta rám, hogy elhintsem a hamvait Portofinóban.

Nem tettem hozzá, hogy az is a végakaratához tartozik, hogy közben én remekül érezzem magam. Ez az utasítás annyira megvalósíthatatlannak tűnt, annyira távolinak ahhoz képest, ahogyan azt a mámoros 1984-es nyarat töltöttük, amikor minden útkereszteződés minden egyes elágazása hihetetlenül izgalmas jövő felé vezető, csábító ösvénynek bizonyult. Nem úgy, mint most, amikor minden válaszút valami feleletválasztós tesztre hasonlít, és mindegy, melyik négyzetet pipálom ki, az eredmény tele lesz felelősséggel és önmagam megkérdőjelezésével. Kissé ostobának éreztem magam attól, hogy a felszabadító gondtalanság számomra azt jelentené, hogy hamarosan egy másik házban kell majd mosogatnom, amikor pedig az is egy opció lenne, hogy valami véletlen esemény egészen más, váratlan irányba terel.

Ugyanakkor ott fészkelődött bennem a remény egy aprócska magja, hogy még mindig sikerülhet, ha végre össze tudnám szedni a bátorságomat, hogy egyedül nekivágjak az útnak.

– De lehet, hogy az a pénz – fejenként plusz tízezer – óriási különbséget jelentene abból a szempontból, hogy milyen ingatlant engedhetünk meg magunknak, Sara!

Declan ezzel gyenge pontomra tapintott. Jól tudta, hogy mindeddig főként azért nem erőltettem a közös ház eladását, mert ezen a környéken nem engedhetnék meg magamnak egy kertes házat.

Ennek ellenére továbbra is kitartottam Lainey utasításai mellett.

– De nem azért hagyta rám azt a pénzt, hogy te is, és én is házat vegyünk magunknak. Hanem azért, hogy teljesíthessem a kívánságát, és az olasz tengerbe szórjam a hamvait. – Itt elcsuklott a hangom. Pedig már egy éve gyakorlom, hogy megszokjam az életet nélküle. Egyfelől hosszú idő, másfelől semmi. – Ezt a pénzt utazásra szánta, később, amikor végre nyugdíjba megy. És most azt akarja, hogy én menjek el helyette, mert neki ez már nem adatott meg.

Declan lefelé tartott tenyérrel olyan csitító mozdulatot tett, mintha egy lármás gyerekekkel teli osztálytermet próbált volna lecsendesíteni.

– Nem azt mondom, hogy ne vidd el Lainey hamvait oda, ahová kérte. De ahhoz nem kell rohadt húszezer font! EasyJettel pár száz fontból megvan az oda-vissza út, plusz vonatjegyek és a szállás. Ezer fontból könnyen kihozható. Mindegy, beszéljünk majd erről megint este. Mindjárt lekésem a vonatot.

Leügetett a lépcsőn, és becsapta maga mögött az ajtót. Megkönnyebbülten felsóhajtottam, majd beléptem a legkisebb szobába, amelyet nagyképűen irodának neveztünk. Elhaladtam Declan szobabiciklije és Callum húzódzkodó rúdja mellett, ez utóbbi sosem került ki a kartondobozából, amelyben kiszállították, és a kezemet az irattartó szekrény tetején álló türkiz színű urnára tettem. Még mindig nehezen fogtam fel, hogy egy olyan élettel teli, erős nő, mint Lainey, most már ebben az apró térben foglal helyet.

– Nem felejtettelek el, szívem. Hamarosan elviszlek.

Az volt a baj, hogy egyedül a kalandok sokkal ijesztőbbnek tűntek.

2

Tíz perccel kilenc után futottam be az irodába, mert sokáig kellett állnom a vasúti sorompónál, és lekéstem a Waterloo pályaudvarra tartó vonatot. Linda, a recepción dolgozó barátnőm leadta a fülest, hogy hallotta, amint a főnököm, Amber megkérdezte az utómunkálatos szerkesztőtől, hogy szerinte a szabadúszó kapcsolataim még mindig olyan jól szállítják-e a sztorikat, mint régen.

– Úgy tett, mintha jóindulatúan aggódna, de látszott rajta, hogy berágott.

A „berágott” egyfajta visszatérő téma az elmúlt tíz évben, amióta ott dolgozom, mivel a szerkesztőkre egyre nagyobb nyomásként nehezedett a példányszám növelése és a költségvetés csökkentése. Sokkal olcsóbb volt felvenni egy fiatal újságírót, aki alig várja, hogy nyomot hagyjon maga után, mint fizetni egy többéves tapasztalattal rendelkező, idősebb szakmabelit. Ettől függetlenül Amber messze a legrosszabb főszerkesztő volt, akinek valaha is dolgoztam. A szerkesztőséget az „oszd meg és uralkodj” elve alapján működtette, a „csapatépítő” estéken azzal igyekezett növelni az „összetartást”, hogy mindenkit kényszerített, hogy merevrészegre igya magát, majd addig hergelte az embereket, míg valami furcsa gladiátoros kötekedésbe és hencegésbe nem fogtak, ami messze elmaradt mindentől, amit szórakoztatónak lehetett volna nevezni. Engem gyakran kipécézett, mert nem szerettem, ha a fotómat közszemlére tették a közösségi médiában az ilyen munkahelyi esték után.

– Ugyan már, hiszen csak egy kis szórakozásról van szó! – rikkantotta ilyenkor.

Én büszke voltam arra, hogy komoly újságíró vagyok. Kiválóan értettem a hírességekről szóló sztorik felkutatásához, de a hétköznapi emberek bizalmát is el tudtam nyerni, akik elmesélték nekem, mit jelent számukra az otthonuk. Imádtam írni például a házak történetéről. Arról, hogy kik éltek bennük régen, mi inspirálta őket, milyen szenvedéseken mennek keresztül, mi adott nekik új életerőt. Mindig gondosan ügyeltem, hogy hűen képviseljem az elbeszélők szándékát, ellenálltam a kísértésnek, hogy szenzációhajhász módon írjak, vagy hogy egy figyelemfelkeltő főcím kedvéért elferdítsek valamit.

Ezért éreztem úgy, hogy más sem hiányzik, mint hogy olyasvalaki elé kerüljenek az olcsó bortól elázott ábrázatomról készült fotók, aki elmesélte nekem, hogyan ápolta szeretteit vagy építette újjá az életét az otthona szentélyében. Semmiképp nem akartam, hogy úgy tűnjön, mintha az ő egyéni traumájuk nekem csak a napi bevételemet jelentette volna. És nem voltam hajlandó Amberrel tartani, mondván, hogy ötvenhét évesen igenis kiérdemeltem a jogot, hogy én döntsem el, akarom-e, hogy lefényképezzenek, vagy sem. Ennek ellenére nagyon meg kellett acéloznom magam, hogy ne vegyek tudomást a gyomromat összehúzó szorongásról amiatt, hogy majd szembe kell néznem a főnökömmel. De az is lehet, hogy attól féltem, véletlenül még kibökném, mennyire ki nem állhatom.

Nagyot taszítottam a kétszárnyú ajtón, és közben erősen küzdöttem az önutálat ellen, amiért hagyom, hogy egy húsz évvel fiatalabb nő terrorizáljon. Az irodában én voltam a legidősebb, és Amber elérte, hogy úgy érezzem, mintha nem lennék eléggé képben, mintha csak nagyon lassan tudnék átállni az új dolgokra. És valóban. Talán nem hajszoltam annyira elszántan a D-listás hírességek interjúit, mint a bizonyítani vágyó újoncok. De ez egyfelől azért is volt, mert semmi részem nem kívánta, hogy eltöltsek egy napot azzal, hogy interjút készítek valakivel, akinek fél órába telik, mire megrendel egy italt: „Elnézést, de van zabtejük? Ó, na nem baj. Akkor csak borsmentateát kérek. Friss levelekből forrázzák? Ó, hát jó, akkor csak vizet…, de ne azt a márkát, mert abban túl sok nátrium van, és attól felpuffadok…” Közben a PR-os figyelmeztet, hogy már csak húsz percünk maradt az interjúra. Ráadásul, ahogy öregedtem, az arcizmaim sem engedelmeskedtek úgy, mint régen, és nem voltak hajlandóak szimpatizáló formát ölteni egy huszonöt éves szépség kedvéért, akinek az a szava járása, hogy „Rosszabb már nem is történhetett volna”, miközben minden megerőltetés nélkül, kapásból ötven rosszabb dolgot is fel tudtam volna sorolni, mint azt, hogy úgy kapták le, hogy véletlenül felsejlettek egyik mellbimbójának a körvonalai. Hát nem! Engem sokkal jobban érdekeltek a hétköznapi nők, azok az emberek, akik gyakran szörnyű dolgokat éltek át – súlyos betegséget, gyászt, elhagyást –, mégis kimásztak a romok alól, és talpra álltak.

A nyugdíjig már nyaggatás nélküli életre vágytam. Elegem volt a hígeszűekből meg a faszfejekből. Nem érdekelt, hogy Amber melyik ifjú titán nevelgetését választotta ki kedvenc projektjének, és kit küldött a szakma csilli-villi eseményeire, amelyeken rangidősként nekem kellett volna megjelennem. Nekem az volt a fontos, hogy a lehető legjobban rajzoljam meg annak a nőnek a történetét, akitől a demencia elrabolta az anyját, és hogy a gyász leírása ne homályosítsa el a gyermeki szeretet megnyilvánulásait. Amióta Lainey meghalt, a munka iránti elkötelezettségem csak még inkább csökkent. Úgy terveztük, hogy nyugdíjas korunkban majd együtt utazgatunk. De olyan hamar elment, hogy még egy párizsi hétvégére sem jutott idő. Szörnyen sajgott a szívem ennek az igazságtalansága miatt, mégis úgy tűnt, senki sem fogja, hogy egy olyan barátnő elvesztése, aki sokkal régebb óta tartozott az életemhez, mint a férjem, nagy dolog lenne. Mindenki azt feltételezte, hogy amint túl vagyunk a temetésen, én majd egyből talpra állok, és ugyanúgy teszem tovább a dolgom, mint mindig. De nagyon nehezen tudtam a munkára koncentrálni, folyton a kertbe vágytam, ahol nem kellett foglalkoznom mások véleményével arról, hogy milyen gyorsan kellene „továbblépnem”.

Ma azonban nem volt szerencsém. Amber a lengőajtó melletti első asztalnál állt.

– Szép jó estét, Sara! Ha jól tudom, a rugalmas munkaidőt még nem vezettük be. Amikor áttértél a négynapos munkahétre, nem tudtam, hogy még rövidíteni is szándékozod azokat a napokat, amelyeken ténylegesen dolgozol. Amint összeszeded az anyagot, beszélnünk kell arról a kétoldalas cikkről, amely az ötvenes éveikben új karriert kezdő nőkről szól. Hogy is mondjam… Vizuálisan nem a legvonzóbb kis csapat. Reméljük, hogy az utolsóval, akinek még várunk a fotóira, majd tudunk valamit kezdeni.

Megpróbáltam bűnbánó hangot megütni.

– Bocs, hogy késtem. Már azt hittem, sosem emelik fel a sorompót, és lekéstem a vonatomat.

Amber látványos döbbenettel tárta szét a karját.

– Ja, vagy úgy! Hogy a sorompó a hibás! Pedig azt hinné az ember, tíz év alatt már tudatosult benned, hogy létezik – és számításba veszed.

Kényszerítettem magam, hogy egyenes háttal, a fejemet feltartva lépkedjek, és ne a nyakamat behúzva osonjak az egyetlen szabad, és rendkívül népszerűtlen íróasztalhoz, amely Amber hallótávolságán belül volt, ha nyitva hagyta az irodája ajtaját. Ahogy leültem, egyfolytában az dübörgött a fejemben, hogy öreg vagyok én már ehhez a szarakodáshoz. Aztán megnyitottam az e-mailjeimet, és kiderült, hogy az utolsó interjúalanyom, aki reményeim szerint átment volna Amber ambiciózus kívánalmainak szűrőjén, úgy döntött, hogy visszalép, mondván, hogy a családja azt tanácsolta, ne beszéljen a bántalmazó férjéről. Amber repesni fog a boldogságtól! Sose hinné el, hogy igenis órákon át magyaráztam a nőnek a lehetséges következményeket, és hogy valóban meggyőződtem róla, teljesen elkötelezett a története megjelenése mellett.

Megpördültem a székemmel, és azon gondolkodtam, vajon van-e időm valamiféle védekezés kidolgozására, mielőtt közlöm a hírt Amberrel. De nem volt szerencsém. Amber egyenesen felém tartott.

– Akkor hát lehet ő a főcímfotónk? Nagyon kérlek, mondd, hogy nem még egy őszülő mamuskáról van szó. Ide egy kis ragyogás kell.

Utáltam, ahogy ettől összeszorult a torkom. Erősen küzdöttem, hogy a hangom nyugodt maradjon, miközben elmagyaráztam, hogy az interjúalany visszalépett.

Amber hitetlenkedve nézett rám, mintha vele még sosem fordult volna elő, hogy egy esettanulmánya a kútba esett.

– Lehetséges lenne, hogy kezd túl megterhelő lenni neked ez a munka? – A levegőben kimondatlanul is ott lógott, hogy: „a te korodban”. És igen! Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Loccs! És túlcsordult.

– Nem, Amber! A munkának ehhez semmi köze. Szerintem az általad teremtett mérgező munkakörnyezet az, ami túlságosan megterhelő!

Amber szája válaszra nyílt, de az ő visszavágás iránti vágya meg sem közelítette az enyémet, hogy még több olajat öntsek a sérelmek máglyájára.

– A szerkesztőség hatékonyságát és produktivitását simán megduplázhatnád pusztán azzal, hogy lemondasz. Sokan vagyunk itt, akik több energiát fordítunk arra, hogy megpróbáljuk felmérni, milyen hangulatban vagy, és hogyan kerüljünk el, mint arra, hogy jó sztorikat szerezzünk a magazinnak, és csak tegyük a dolgunkat.

A szemem sarkából észleltem a megdöbbent arcokat, a felém forduló, tágra nyílt szemeket, és azt is láttam, hogy a művészeti részlegen néhány fiatalabb srác igyekszik elfojtani a kuncogását.

– Sara, csak nincs idegösszeomlásod? – kezdte Amber. – Tudom, hogy mentálisan meglehetősen megtörtél, amikor… – Látszott, hogy kétségbeesetten próbált visszaemlékezni, milyen probléma miatt kellett tavaly szabadságra mennem.

Nem vettem a fáradságot, hogy emlékeztessem.

– Nincs semmi olyan gond a mentális egészségemmel, amit ne hozna rendbe a tisztességes munkahelyi légkör. Néha annyira utálok bejönni, hogy arról fantáziálok, mi lenne, ha autóbalesetet szenvednék. Nem akarok meghalni vagy maradandó sérüléseket szenvedni, de néha arra vágyom, hogy törött lábbal, vagy valami hasonlóval kelljen feküdnöm, és ezzel egy kissé fellélegezhessek, hogy addig sem kell veled dolgoznom.

Amber körbepillantott az irodatérben, mire mindenki sietve úgy tett, mintha elmerülten tanulmányozná a számítógépe képernyőjét.

– Nem lenne jobb, ha ezt a beszélgetést az irodámban fejeznénk be?

A választ meg sem várta, mivel megszokta, hogy mindenki engedelmeskedik a parancsainak. Sarkon fordult, én pedig tettem néhány lépést, hogy utánamenjek. Aztán meggondoltam magam. Miközben ő elmasírozott, és még csak hátra sem nézett, hogy követem-e, én felkaptam a táskámat, a laptopomat és a jegyzetfüzetemet, és megindultam az ellenkező irányba.

Az ajtónál még egy pillanatra letettem a holmimat, a két karomat kecsesen kitártam, mint egy balerina, és mély, színpadias meghajlással bókoltam a többiek felé. Valamilyen számomra érthetetlen okból olyan akcentussal szólaltam meg, mint amilyennek Dolly Partonét képzeltem:

– Viszlát, angyalkáim, örömömre szolgált, hogy megismertelek benneteket.

Ahogy még utoljára végignéztem az irodán, láttam, hogy Amber az elkerített íróasztalok kalitkasorának túlsó végén, csípőre tett kézzel áll, és arcába hasít a döbbenet, hogy valaki képes volt szembeszállni vele. Ami engem illet, belekapaszkodtam az adrenalin adta erőbe, a „Tényleg megcsináltam?” szédítő mámorába, és úgy éreztem magam, mint az iskolai jó tanuló, a tanárok kedvence, aki hirtelen felrúgja a székeket, majd kihajigálja a füzeteket az ablakon, és miközben az algoritmusokat és egyenleteket tartalmazó lapok szállingóznak lefelé, ő durván szidalmazza a tanárt.

Búcsút intettem Lindának, és kirohantam a friss levegőre. Hazafelé menet, a vonaton ülve vártam, hogy mindjárt jön a félelem, a megbánás, a döbbenet vagy a szégyen, hogy nem voltam elég erős ahhoz, hogy tovább tűrjem Amber folytonos szurkálódásait. De semmi ilyen nem történt. Sőt olyan tetterőt és felszabadultságot éreztem, amilyet már évek óta nem. Azt a mély meggyőződést, hogy az élet túl rövid ahhoz, hogy elviseljem ezt a hülyeséget. Felnéztem a napsütéses szeptemberi égre, és elmosolyodtam. Lainey valóban megvásárolta a szabadságomat. A pénze biztonságos hátteret nyújt addig, amíg kitalálom, mi legyen a következő lépésem.

Leugrottam a vonatról, dolgozó női életem maradványait belöktem a kocsiba, és hazahajtottam sorházvégi otthonomba. Vagyis, ha pontosak akarunk lenni, Declan otthonába. Ő már akkor is nagyot lépett felfelé az ingatlanlétrán, amikor huszonkilenc évesen megismerkedtünk, míg én még mindig Lainey-vel laktam közös albérletben. Tíz évvel ezelőtt hátrafelé megtoldottuk a házat, így mindkét fiúnak jutott egy tisztességes méretű hálószoba, nekünk egy hálószobából nyíló fürdőszoba, és a konyhát is kibővítettük annyira, hogy kényelmes ebédlőrésze lett. Még így is nehezen tudnánk két rendes házat venni abból, amiért ezt sikerülne eladni. És azzal, hogy otthagytam a munkahelyemet, csak még jobban megingattam az anyagi helyzetemet. Declan ezt nem úgy venné, hogy végre kiálltam magamért.

Kétségtelenül félremagyarázta volna, és ravasz cselszövésnek tekintette volna, amivel szándékosan hátrányos helyzetbe akartam hozni magam, hogy a váláskor nagyobb részt kapjak a házból. De mind e mögött a bizonytalanság mögött, amely erősen igyekezett eluralkodni rajtam, ott húzódott a szédítő mámor, hogy szembeszálltam egy zsarnokkal. Volt valami fantasztikus abban, hogy ott azonnal kezeltem egy helyzetet, és nem heteken át forgolódtam álmatlanul, azon töprengve, miként is hozhatnám szóba az adott dolgot. Óvatosan betolattam a kocsifelhajtóra, ahol Callum már három hónapja lepakolt egy halom súlyzót, amelyeket egy barátjától vásárolt, mondván, hogy: „Tiszta ingyen volt, anya, tiszta ingyen!” Újabb mementóként hevertek ott, a téveszme oltárán, miszerint már attól is fitt lehet az ember, ha jó sok konditermi felszerelést birtokol.

Átnavigáltam a súlyzótemetőn, kinyitottam a bejárati ajtót, belépve felkaptam két pár, kisebb kenu méretű edzőcipőt, és a tőlük karnyújtásnyira álló üres cipőskosárba dobtam őket. Megcsörrent a mobilom. Amber hívott. Erősen kételkedtem abban, hogy azért, mert bocsánatot akart volna kérni. És abban a pillanatban teljes biztonsággal tudtam, hogy soha többé be nem teszem a lábam abba a szerkesztőségbe. A hívást kinyomtam. Másodpercekkel később pittyent egy sms. A telefont képernyővel lefelé az előszobai kisasztalra tettem.

Felejtsük el, hogy feljebb kerülök a ranglétrán, hogy magasabb pozícióra pályázzak! Ami korábban a kudarc beismerésének tűnt, hirtelen felszabadítóvá vált. A cikkek letisztázásával töltött hétvégék, a munkaszüneti napokon is végzett munka igenis olyasmi, amit csináljanak csak a fiatalabb, hírnévre éhesebb emberek. Nem érdekelt a karrierem, ha olyan emberek előtt kell hajbókolnom, akiket semmire sem tartok. Időre volt szükségem. Amikor átálltam a heti négy napra, Declan úgy tett, mintha támogatna, de valójában óriási bűntudatot keltett bennem, és így mégsem töltöttem több időt a kertben, nem indultam felfedezőútra, hogy megismerjem London azon részeit, ahol még nem jártam, és nem mentem el önkéntesként segíteni egy általános iskolában a gyerekekkel gyakorolni az olvasást. Ehelyett folyton ott lebegett a levegőben, hogy: „Te úgysem dolgozol pénteken. Akkor elmennél te a ruhákért a tisztítóba, elintéznéd az útlevélkérelmünket, megjavíttatnád a törött kerítéspanelt?”

Kinyitottam a hűtőt, hogy kivegyem a tejet a teához, és pont szemmagasságban megláttam egy darab cheddar sajtot, amelyből hiányzott egy falat. Valaki beleharapott, fogai lenyomata úgy megmaradt a sajtban, mintha fogászati gipsz lett volna. Egy pillanatig a homlokomat ráncolva néztem a félkört, és megpróbáltam kitalálni, ki lehetett a tettes. Aztán lassan, mint a hóviharban lehajtott fejjel, egyik lábát lassan a másik elé rakva haladó ember, felmentem az emeletre, és felbámultam a padlásfeljáróra. A közönséges szerdai napokon sosem foglalkoztunk a padlásfeljáróval. Igazából ez a ház egyetlen, kizárólag a nagy napokra és ünnepekre fenntartott területe volt, a karácsonyi díszek és bőröndök birodalma. Valószínűleg sokkal több családi kacatot zsúfoltam volna fel, ha nem lett volna kétemberes munka a létra lerángatása, amikor is Declan folyton kiabált velem, hogy sosem húzom/nyomom elég erősen, és nem úgy támasztom meg a hátammal, ahogyan ő szeretné.

De a mai nap, ez az átlagosnak induló szerda, rendkívüli nappá vált. Rápillantottam a telefonomra. Tizenegy óra. Körülbelül nyolc órám volt addig, amíg bárki is hazajön. Ma minden egyes órát fontossá teszek! Ma a jó öreg, megbízható Sara szabadságot vesz ki a szolgálatból. De csak azután, hogy előbb lemondom Hayley-t, és előveszek a fagyasztóból egy burgundi boros marhahúsragut, hogy a többieknek legyen vacsorájuk. Mert ott azért még nem tartottam, hogy ezt ne tegyem meg.