Zbirka Eho, 10

Radka Denemarková
Prispevek k zgodovini radosti

Naslov izvirnika: Příspěvek k dějinám radosti

Copyright by Radka Denemarková, 2014
Copyright for translation by Tatjana Jamnik, 2015
Copyright for Slovenian edition by Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, 2015, 2016
All rights reserved.

Vse pravice pridržane. Brez pisnega dovoljenja lastnikov pravic ni dovoljen prenos e-knjige na druge spletne naslove, reproduciranje, distribuiranje, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba v kakršnemkoli obsegu ali postopku.

To e-knjigo lahko uporabljate samo za osebne namene. Če bi jo radi komu podarili, prosimo, kupite dodatni izvod za vsakega obdarjenca. Hvala, da spoštujete avtorske pravice in trud, vložen v pripravo knjige.

Prevedla Tatjana Jamnik
Uredila Barbara Okorn
Oblikovanje naslovnice Dragana Nikolić
Prelom Zveza Modro-bela ptica
Izdalo in založilo Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, Vnanje Gorice, Nova pot 142, 1351 Brezovica pri Ljubljani
Za založbo Tatjana Jamnik
Vnanje Gorice 2016
Elektronska knjiga
Prva elektronska izdaja
Cena: 4,99 EUR

Dostopna formata: EPUB, MOBI
Način dostopa (URL): http://knjigarna-bookshop.eu

Projekt je v okviru programa Ustvarjalna Evropa podprla Evropska unija.
Prevod je podprlo Ministrstvo za kulturo Češke republike.
Izdajo e-knjige je podprla Javna agencija za knjigo Republike Slovenije.

Kataložni zapis o publikaciji (CIP) pripravili v Narodni in univerzitetni knjižnici v Ljubljani
COBISS.SI-ID=288661248
ISBN 978-961-7020-03-8 (epub)
ISBN 978-961-7020-04-5 (mobi)

Radka Denemarková

PRISPEVEK K ZGODOVINI RADOSTI

Prevedla Tatjana Jamnik

http://policadubova.org

Kazalo

Posvetilo

Moto 1

Moto 2

PROLOG

Iz ptičje perspektive je vse ...

KRHKA JESEN IN NEMIR KOLIBRIJEV

LOJEV ZVONEC

NEODVISNOST LASTOVKE

LOV S STRMOGLAVLJENJEM

POLGNEZDA

TELO KOT BOJIŠČE

EPILOG

OPOMBA

IZ KNJIGE MOŠKE IGRE BIRGIT STADTHERROVE

ZAHVALA

O knjigi

O avtorici

O prevajalki

Knjige založbe KUD Police Dubove

Za Ester. Za Honzo.
Za lastovke z otoka Amrum.

Lastovičji mladiči
v gnezdu ne odmaknejo oči
z večernega neba.
ISA KOBAJAŠI

Noben krik obupa ne more zagrmeti glasneje kot krik enega človeka.
In nobeno trpljenje ne more biti večje, kot je trpljenje, ki ga izkuša en sam človek.
Vsa zemeljska obla ne more izkusiti večjega trpljenja, kot ga lahko izkusi ena sama duša.
LUDWIG WITTGENSTEIN

Ni ga predpisa, ki bi starim ženskam prepovedoval plezati na drevesa.
ASTRID LINDGREN

Človeka ne spoznaš po perju.
Moje telo prebada veter.

PROLOG

Z glavo skozi zid. S telesom pod kopita konj. Koliko se skriva v rutini in ritualu. Skupaj sta že večkrat sedela v kavarni. Sprehajala sta se ob kalni reki. Sedela sta na klopci in se z očmi vpijala drug v drugega. Skupaj sta bila na večerji. Skupaj sta bila na koncertu. Sta se že prijela za roke. Plaho jo je objel čez rame. Drzno čez pas. Poljubljala sta se. Okušala sta se. V kinu sta bila prvič skupaj. Na arhivskem britanskem filmu Bežno srečanje. Zdaj sedita v čajnici in zdi se jima, da se pogovarjata o starem filmu. Pogovarjata se drug o drugem, skrita za filmska lika. Moško in žensko se spremeša; pomlad, ki se ne podreja menjavam letnih časov. Sveti čajni kotliček počasi brbota. Njuni srci se napolnjujeta. Dotikata se najglobljega mesta v svojem srcu. Pozabita na čas in čas pozabi nanju. Uide jima zadnji avtobus.

Noč je. Nobene rikše na vidiku. Ustavi jima napol prazen avtobus. Ustavi jima rade volje. Napolnjeni srci vstopita vanj. Hvaležno plačata vozniku, ki se smehlja. Ne opazita, da ima avtobus zatemnjena okna. Prihodnost je v polmraku. Po ozkem prehodu odideta k prostim sedežem. Avtobus se odlepi od bankine. Voznik pritisne na plin.

Držita se za roke in se pogovarjata o filmu. To je tiho govorjenje s premori med besedami in s premori v besedah. Mlad moški na sedežu za voznikom se vzdigne. V roki drži železno palico. Napoti se k njima. Tadva, ki sta v kinu prvič sedela skupaj in se trdno držita za roke, ne slutita, da se ne bosta dotikala svojih teles, da se ne bosta dotikala niti z očmi niti se povezovala z besedami. V avtobusu se vzdigneta naslednji dve mladi in čvrsti moški telesi. Zablokirata prehod. Vsi se smehljajo. Kako sladko in vroče se smehljajo. Metulj vrečkar. Pridi poslušat njegov ton.

Iz ptičje perspektive je vse brutalno preprosto. Spomin teles ne vara. Lastovke letajo in si že stoletja pripovedujejo o človeških telesih tam doli. Rezervoar zaupanja pod njimi se prazni. »Jaz« samo med letenjem zacveti kakor rumeni tulipan, v čaši se zasledujejo po zrcalnem labirintu. Ali lastovke potrebujejo pogum? Živijo po svoje, drugače ne morejo. Hkrati pa so tako krhke.

Razcepljeni repki zakrožijo nad hribom. Pravijo mu Petřín. Je zaobljen in posut z zaljubljenimi pari. Je v centru starega mesta, zato je to romantičen kraj. Koliko, ljubček, se skriva v rutini in ritualu.

Ko pari sestopajo, gredo mimo oranžne hiše z belimi okni in rdečo, z žlebnjaki prekrito streho. Hiša se grbi ob vznožju Petřína in iz dimnika se ne kadi. Nekadilka ponižno kleči in ponižno prosi, s čelom, pritisnjenim h gori. Ponoči pred njo sveti vitka ulična svetilka. Razrašča se po hiši, uživaško izteguje glavo. Hiša je videti kakor druga svetilka, ki jo je trmoglav malček zabrisal z nebes.

V stanovanjih z razgledom na zelenje ljudje poslušajo glasbo ob odprtem oknu. Zaljubljenci upočasnijo korak in našpičijo ušesa.

Zloščenih oken ne zakrivajo zavese. Na mačjih glavah se ustavi črn, potepuški, lačen, mršav in razdražen pes; mršav pes je svojemu lastniku v sramoto. Punčke in možic za zidovi hišice so videti enako, premikajo se enako, razmnoženi na fotokopirnem stroju: imajo dvoje oči in dvoje ušes in dvoje nog in dvoje rok in ena usta in eno glavo in en trup in hodijo po dveh nogah. To psa bega.

Na srečo so razpokani obrazi štirih punčk emajlirani z rumeno, obraz možica pa z modro barvo.

Barva se z obrazov lušči.

Zora zaškripa pri vrtnih vratih. Pes se usede.

Oranžni zidovi se razprejo. Komedija se pričenja. Pes vidi lutkovno predstavo. Vidi hišico za štiri rumene punčke in senco modrega možica. Pes sedi in izplazi jezik. Požira padajoče liste. Čaka, katero okno mu bo vrglo oglodano kost. Ne laja, ne grize. Kakor čas, hmmm.

Lastovke letajo in ščebetajo. Pripovedujejo si šale o moških in ženskah. Seks je radost. Šale se že stoletja ponavljajo, lastovke zbirajo prispevke k zgodovini radosti. Naletijo na bojišče, ki ne pozna obdobja miru. Obstajata tihi dogovor in ozemlje, ki ni in nikoli ne bo osvobojeno, ki ga lahko osvajajo vsi, kjer je še danes vsakomur dovoljeno vse. Preorana njiva. Širno polje črne, rodovitne prsti. Reče se mu telo šibkejšega. Podajati kazensko ovadbo zoper zmagovalca je smešno.

Lastovke letajo, njihova modrost izvira samo iz velikih dvomov, in dokler so žive, ostajajo zveste svoji naravi.

KRHKA JESEN IN NEMIR KOLIBRIJEV

Moški je sede naslonjen na mogočen zdrav tram. Sklonjena glava proučuje trebuh in trebuh je brezbrižen do dogajanja okoli sebe. Telo je odeto v tesno črno spodnjo majico in moderne bokserice. Karirast svilen gornji del pižame je razpet. Pižama je bila kupljena na Škotskem, z znakom klana na prsih. Moškemu manjka le še kilt. Je brez klobuka in je bos. Noge ima napete in razkrečene kakor lutka z mehanizmom za navijanje. Prsti na nogah so zaobljeni in mehki. Dovolj je, da površino rožnato nagubanega stopala požgečkaš s ptičjim peresom, pa se prsti zaklonijo, da jim kar v hrbtu poka. Moškega je sram; malomarno je oblečen. Oči pobeša k tlom.

Prostor, v katerem se je razkomotil, je bleščeče čist in pregleden in napol prazen. Podstrešje, ki se mu tukaj pravi mansardni prostor, je del novogradnje družinske vile, kovinsko stopnišče je dolg jezik, po katerem se vzpenja nesreča, na polici se valjajo viseči sadovnjaki dragih kovčkov in potovalk in smučarskih čevljev. V visokih in ozkih in belih predalih se pretegujejo alpske in tekaške smuči in palice. Sledijo jim palice, čevlji in športne torbe za golf. Tu se sršijo kovinska stojala za perilo, pritrjena na tla. Na nasršenem stojalu nihče ne suši perila; družina si v kletni pralnici prižiga sušilni stroj. Moški ima sive lase. Strnišče na glavi je trda ruša, gosta in ravno pristrižena krtača. Noge lutke so mišičaste, bicepsi na rokah trenirani, pleča široka in možata.

Negovano telo vara samo sebe.

Moški je v letih. Čeprav je vsak vikend hodil plavat; splakoval je grehe delovnega tedna. Mogočen zamah rok, vdih in pod gladino. Izplaknil je stres in v kloru raztopil nadležna leta. Ni mu bilo treba delati, vendar je delal. Delal je rad, ker mu ni bilo treba delati.

Na podstrešju je živahno. Policijski preiskovalec k moškemu poklekne, kot da bi hotel bosa stopala požgečkati s ptičjim peresom ali travno bilko. Ali pa potihem pregovoriti telo.

Moški se ne odzove. Molči, ne odgovarja. V samotnem jesenskem večeru na podstrešje prileti lastovka, z očmi, zamegljenimi od dežja. Navzoči moški so veseli razvedrila; skupinski smeh močnih baritonov nežno lastovko preplaši. Zapanicira in z glavo buta ob zidove, v krogih leta pod stropom, preden skozi mansardno okno odleti ven, na prostost. V kljunčku cvet vijoličaste sakure, ki v teh krajih ne raste. Lastovka ob tem času zagotovo ne bo prinesla pomladi, mesto metulja vrečkarja pa je samo med cvetovi sakure.

Policist racaje pridrsa k levemu možakarjevemu sencu. Hlače se mu izbočijo na kolenih. Sedeči pobeša oči k lastnim prsim, Policist pobeša oči k njegovemu vratu. Iz pokleka nato napeto opazuje mladega zdravnika. Ki telo v boksericah in svilenem gornjem delu pižame previdno položi in znova pretipa. Moški se ne brani. Okoli vratu ima ovito belo zanko. Nekdo je odložil njegovo telo in ga privezal z belo vrvjo, da ne bi pobegnilo. Kakor domačega psa k uti. Poleg trama se preteguje prekucnjen tikov stol z usločeno mrežo. Provokativno zvoni z razkrečenimi nogami. Preostali trije stoli z mrežastimi visokimi naslonjali puritansko držijo stražo ob zidu. Pričakujejo gledalce, ki se bodo zvalili nanje in si na razlezenih ritih privoščili lutkovno predstavo. Osem na las enakih tikovih stolov se ponosno prsi za kuhinjsko zložljivo mizo v pritličju. Nobeden od stolov ne dvomi, da je to samomor.

To je samomor.

Moški pobira šila in kopita.

Policist je v primerjavi s sedečim telesom mlad; star je sedemintrideset let. Delo ga veseli, kljub temu da mora delati. Je zagret in spomin mu služi, čeprav ne ve, ali dobro. Policistovo telo zaniha in racaje se odziba k ležečemu obrazu še z druge strani. Obotavljivo, kakor slepec otipava obraz, pod prsti čuti kožo in gube. Obotavljivost je kradljivec časa; zmedeta ga dve razi na možakarjevem vratu, spomin izkopava detajle s strokovnega seminarja o samomorih in umorih z obešanjem. Črta je poševna. Ta je v redu. Toda tu je še ena, komaj zaznavna. In ta je ravna. Na to opozori zdravnika. Ta ga odpravi z zamahom roke, češ, to je samomor, kaj noriš, ejga, pssst.

Policist se vzdigne. V kolenih mu zapoka. Zvrtinči prah in zvrtinči lastovičje pero. Ki je pristalo na možakarjevih polnih ustnicah. Policist pogleda skozi odprto okno v dež. Na telegrafskih žicah za vrtom se zbirajo note, telesa lastovk. Več kot lučaj stran. Toda mar je čas lučati kamne?

Je.

Policist se po kovinskih stopnicah spusti v prvo nadstropje. Tu je široka in ostekljena terasa z razgledom na mesto. Na kosmati preprogi z otroškimi motivi se igra otrok. Z lokomotivo obrisuje tire, vtkane v preprogo. Na črni usnjeni zofi s kovinskimi naslonjali nič več ne joče mlada ženska. Nasproti stoječe zrcalo, sestavljeno iz desetin ovalnih solz, pomnoži odsev zlatih las, spetih v figo, in nosek, ki se kremži. Potihem odgovarja na vprašanja izkušene korpulentne policistke, ki z eno roko zapisuje ženskine besede, z drugo pa jo drži za zapestje in spremlja zbezljan utrip. Jokajoče telo od telesa, pripetega k podstrešnemu tramu, ločuje prek trideset let. Vrnila se je z jesenskega morja. Ja, danes, ja ja, danes, v soboto dopoldne. Odnašala je prazna kovčka na podstrešje, mož ima … je imel rad red. Rutina in rituali, je pravil, strategija dneva, drugače, ljubica, se življenje razdrobi in izprazni.

Ne bi ga smelo biti tukaj, potarna objokani glas. V petek zvečer je šel … naj bi šel v hribe, sicer se alpinizmu ni več posvečal tako strastno kot nekoč, vendar je smučal, poleti in jeseni pa je s prijatelji rad planinaril. Ne, bolan ni … ni bil … bil je … v odlični formi, čeprav je imel skoraj sedemdeset let. Vdova se zjoče.

Policist obe ženski prekine. Joku poda robec. Vdovi je zmanjkalo papirnatih robčkov. Policistov robec je iz blaga, s staromodno izvezenim monogramom. Policistka se oddalji. Policist izstreli nov šaržer vprašanj. Čez Vdovin obraz šine užaljeno začudenje. No, to je vendar že pojasnila, na podstrešje je nesla razpakirana kovčka. Ne, ne ve, zakaj je to naredil. Ne, nista se prepirala. Potem ko je bil s predsednikovo amnestijo oproščen vseh obtožb, je celo dobil nov zagon.

Vdova zgrabi Policista za roko. Kakor neučakana kurtizana ga vleče za sabo v spalnico. Na nočni omarici leži papir. Policist z očmi napaberkuje načečkane besede: kontaktne leče, sončna očala, krema za sončenje, mazilo za ustnice, masažni povoj, zapiski za oseminosemdeseto poglavje, zdravila. Vdova zmagoslavno vzvalovi. Policist valovanje opazi. Obris dojk in slutena krvava čepka bradavičk in vitek pas in zaobljeni boki. Širno letališče z belimi debelušastimi satenastimi blazinami mu pomežikuje. Ženskin dolgi noht z breskovim lakom trka po papirju, kljuva in zoblje besede. Seznam si je napisal vsakič, ko naj bi kam šel, ko se je neizmerno veselil. Besede je napisal na roko. Kadar mu je bilo kaj pomembno in je hitel, je to napisal na roko, na roko pa ni pogosto pisal. In le zakaj bi si zapisoval seznam, če bi se odločil za zadnjo pot, le kaj bi s tem počel. Jaz ne vem, kam se je odpravljal in zakaj se je tja odpravljal, in ne vem, kakšen seznam bi si moral napisati za na zadnjo pot in kaj bi s tem počel, jo grobo ohladi Policist. Ženska se ne da. In le zakaj vsaj njej ni načečkal par vrstic. Mladi Vdovi se oči polnijo z leskom. Voda se razlije prek roba. Pod nogami se ji mota triletni fantek z lokomotivo v roki. Ne joka, samo strmi. Ne, sovražnikov ni imel. Pred časom so ga majčkeno iznenadile sitnosti z nekdanjimi asistentkami. Ampak to so bile same neumnosti. Obtožile so ga, češ da jih je nadlegoval v službi, ena pa je trdila, da jo je posilil ali kaj.

Policist se v spalnici ne počuti dobro. Odkoraka v sosednjo sobo, v možakarjev delovni kabinet. Vdova in deček vzorno stopicata za njim. Tudi kabinet ima zastekljeno steno. Po njej polzijo kaplje dežja. Živijo v akvariju, pomisli Policist. Telesa lastovk na telegrafskih žicah se prerazporedijo, v ritmu dežnih kapelj napišejo novo skladbo.

Na vogalu polkrožne masivne mize se na temno rjavi deski blešči vitka karafa z vodo, v kateri je kristal. Podoben, a manjši in poševno brušen kristal se zalesketa v oknu. Okleščena solza modro poblisne v dvojni okenski šipi. V odsevu sta dve solzi. Na preostalih stenah visijo uokvirjene fotografije, natlačene druga poleg druge; črno-bela tapeta. Po zidu nasproti okna tečejo kovinske tirnice v barvi fotografskih okvirčkov. Policist položi testén kazalec na okrogel gumb poleg bleščeče karafe z vodo, pogleda žensko. Ta posmrka, razširi nosnice; signal varnosti in zaupanja. Glava pokima. Kazalec pritisne na gumb.

Fotografije ropotaje drčijo po steni, peljejo se in peljejo. Policist znova pritisne na gumb. Gibljive sličice se zdrznejo, ustavijo in zazibljejo, kot da bi nekdo narahlo dahnil vanje. Policistove oči se sprehodijo po fotografijah. Obrne se in znova iztegne kazalec h gumbu. Ženski glas za njim potrpežljivo pojasnjuje, da je to možev patent. Zamenjeval je fotografije tistih, ki so ga obiskovali, pa mu ni bilo treba nikjer dolgo brskati. Moški je na posnetkih tudi s predsedniki. Z njimi ga druži gosto sivo lasišče. V obleki sedijo in se smejijo v gledališkem parterju. V športnih oblačilih sedijo na teniški tekmi, gledajo v isto smer, sledijo žogici. V obleki sedijo nad šahovnico. V težkih kožuhih stojijo na tekmi pola na snegu. S filmskimi igralci in igralkami stojijo na golfu. Sedijo v žiriji tekmovanja za najlepše dekle. Za obloženo mizo pijejo beherovko. Vse fotografije so posnete po letu devetinosemdeset.

Policist spodudi dečka, naj tudi on pritisne stikalo, pritisne neuspelo pogruntavščino, no, le daj. Fant se skrije za materine noge. Tega ne sme … ni smel, oče mu je to strogo prepovedal, v zadregi pojasni Vdova. Kje so pa vajine fotografije, se Policist ozre po sobi. Vdovin obraz se zrcali v steklu in molči. Policist zastavlja vprašanja, primer zleplja s slino kakor lastovičje gnezdo. Neizrečeni odgovor zgosti zrak, oba mislita nanj. Neizrečeni odgovor ju prilepi drugega k drugemu.

Pa drugače?

No, drugače pa nič posebnega, firme je že pred leti prepustil najstarejšemu sinu iz drugega zakona in si uredil delovni kabinet tukaj doma, v firme je občasno še zahajal, nekatere večje gradbene projekte je sam nadziral. Policist stika po predalih masivne mize, odpre možakarjev rokovnik. Kaj pa ostali otroci, mislim tiste iz prejšnjih zakonov. Vdova zavzdihne, razumel se je samo z najstarejšim sinom, po pravici povedano ga je sin po dolgih letih sam poiskal, z drugimi otroki in ženami se ni videval in z mano ni hotel govoriti o tem, to so zaključeni projekti, je rekel.

Zaključeni projekti?

Zaključeni projekti.

Policist lista po rokovniku. Iz njega zdrkneta dva lista papirja. In zložen članek, izrezan iz časopisa. Policist lista razloži drugega poleg drugega. Rekli ste, da na roko skorajda ni pisal. Vdova se pridruži njegovemu telesu. Policist nehote pripre oči in potegne trebuh noter, dihanje se mu pospeši, globoko dihanje in razširjene nosnice, signal varnosti in zaupanja, telo se je odzvalo, ženska mu diši. Dejansko je nerad pisal na roko, to so samo s svinčnikom skicirani zapiski za knjigo, čudno, da so nekatere besede podčrtane z vijoličnim črnilom. Za knjigo? Ja, pisal je knjigo o svojem življenju, najprej ni hotel nikogar najemati za to, pa mu ni šlo, in tako mu je nekdo svetoval tečaj ustvarjalnega pisanja, hodil je h gospe Birgit Stadtherrovi, k tisti čudni pisateljici, ki je po vojni pobegnila v Anglijo, živela v Ameriki ali kje že, zdaj pa že nekaj časa spet prebiva v Pragi, piše angleške knjige samo o moških, se pravi, o kraljih in državnikih, v Pragi baje piše knjigo o predsedniku Benešu. No, in spomladi je tukaj vodila kratek tečaj ustvarjalnega pisanja samo za omejeno število eksotičnih ljudi, za elito, drugače mož ne bi hodil tja, precej drag tečaj, res precej drag, raje me niti ne sprašujte, kako zelo drag je bil, kaj vse ga je to stalo, uf, saj veste, Američanka, zapovrh pa še češkega rodu, nazadnje mu je vsilila še sprostitveni tečaj gospe Diane Adler, še dražji. Rekel je, da tega drugače ne bi nikoli dokončal, zaradi nje se je pred vsako uro prisilil nadaljevati. Imela je velik vpliv nanj. Obe sta imeli velik vpliv nanj. Tale izrezani članek je od nje, tudi tega kar vzemite. Hotel je napisati roman o trpinčenih moških, je rekel. Razburjalo ga je, kaj se danes dogaja. Kaj pa se danes dogaja, vpraša Policist, medtem ko z očmi preleti oster članek, podpisan z besedama Birgit Stadtherrová. Stavki ga zbodejo v dimljah. Jaz pravzaprav ne vem, kaj je mislil s tem, se odmakne ženska in se malce nasmehne. Nasmešek lastnega ogorelega obraza jo prestraši.

Policistu je žal, da se je telo oddaljilo. Zahrepeni po dotiku, zaželi si povohati ženskine lase. Ženskine oči obstanejo na Policistovem sredincu, na poročnem prstanu. To sem podedoval po dedku, glas brž reče priprtim mandljevim očem. A lahko preberem, kar je vaš mož napisal? Lahko, ampak … Ženskin nežni obraz prebledeva. Ampak kaj. No … prosila bi vas, se pravi, če v dani situaciji sploh lahko, če je to v dani situaciji sploh realno … Policist jo spodbudi, tako da se odkašlja. Pričvrščen je k stavku, ki nima konca. No, če … enostavno a bi lahko to prebrali tukaj, v tej hiši, v kabinetu? Veste, ne bi rada, da bi se ta računalnik izgubil, v njem je spravljeno naše življenje, pa tudi pogodbe pa podjetništvo pa najini prvi in zadnji mejli pa družinske fotografije in računovodstvo in podobne reči. Seveda, če prenosnikov in vse te krame ne bo treba zaseči kot dokazno gradivo, čeprav … vse skupaj je smešno. Tega nikakor ne mislim osebno, nič nimam proti vam ali proti policiji, nikakor ne, če vas ne bi motilo priti sem, bi bila mirnejša, pa tudi v tej veliki hiši se ne bi tako bala, sama … najbrž … mogoče.

Policistovo dihanje se poglobi, pridruži se mu pospešeni utrip in nazadnje prihiti še ščegetanje v dimljah. Privoli, čeprav je to v nasprotju s predpisi. Iz možakarjevega kabineta ju porogljivo opazujejo tehnične pridobitve, vključno s tiskalnikom, ki bi popisane liste kaj rade volje in hitro izpljunil, Policist bi si jih lahko odnesel že zdaj, arhivirane v žepu ali natisnjene v naročju. Policistovo in Vdovino telo ignorirata obstoj vsakršne tehnike. Drža nedoumljivosti; zelo cenjena.

Ženska Policistovo telo pospremi k avtu. Na pragu otrese vodne kaplje s črnega dežnika. Ne ozre se.

*

Birgit Stadtherrová in njeni prijateljici so z mrazečim veseljem odletele iz Prage. Zadostuje nekaj dni in že se ugnezdijo v Angliji. Pretveza je na prvi pogled trezna. Diana vodi mojstrski tečaj joge. Birgit piše knjigo o Benešu in bo vodila mojstrski tečaj ustvarjalnega pisanja, če se bo nanj seveda prijavila katera od deklet, ki jo nujno potrebujejo. Besedila bo komentiralo vijolično črnilo, mesta, označena z vijoličnim križcem, izbrišite, ta so mrtva, odmrlo tkivo, pssst. Erika hodi po svetu in gleda in izbrskava informacije.

Pogovarjata se o filmu Bežno srečanje. Ustavita se nedaleč stran od šole. To sta opečnata dvojčka; prehodni zgradbi osnovne in srednje šole. Naslov primerjata s prepletom kapilar na zemljevidu. Priključita se na naslednjo prometno žilo. Z želvjimi koraki jo pretipata z obeh strani. Pomenkujeta se z uličnimi prodajalci. Kupita si traparije. To je živahna ulica, ožarjena s presenetljivo močnim soncem. Kitajski bistro, vietnamska trgovina z mešanim blagom, indijska in tajska in italijanska in japonska in pakistanska in libanonska in češka in arabska in španska in poljska in afganistanska in nemška in ruska in nigerijska in ameriška restavracija in in in in in in in in in in in in in in in in in in.

Izbereta si uksorsko-hiomsko.

Telesi smukneta skozi oranžno-rdečo koraldno zaveso v mrak. Za opečnatim barom se svetijo bleščeče oči, režijo se snežno beli nasmeški. Usedeta se v kot, da bi videli na ulico in na hišo čez cesto. Ura je štiri popoldne. Lastnik je ustrežljiv. Prinese dnevni meni za ugodno ceno, izdatno prečrtan. Na sebi ima oprijeto majico s trikotnim izrezom. Birgit zaječi. Ne more verjeti svojim očem. Za vsak primer si na nos natakne ščipalnik. Ne, res je tako. Tak lep človek, pa ima na majici v resnici grafični odtis telesa Arnolda Schwarzeneggerja, no, tudi prav, od padarja si pač ne moreš obetati dobrega zdravila. Osupnilo jo je, ah, kako jo je nekoč, ko sta se z bivšim možem pogovarjala o svojih doživetjih, osupnilo, da si je za temo maturitetne pisne naloge izbral Alberta Schweitzerja, nemškega filozofa in zdravnika in humanista, ki je ustanovil bolnišnico v afriškem Lambarénéju. Bila je pod vtisom te zrelosti.

Ko pa se jima je rodil prvi izmed treh sinov, je to pri večerji omenila Eriki. In Erika je kar zažarela, Schweitzer je bil vendar tudi muzikolog in orglar in teolog. Mož je zmedeno strmel zdaj v eno, zdaj v drugo.

»Jaz nisem pisal o … o … o …«

»Pisal si o Albertu Schweitzerju.«

»Ne.«

»Ne?«

»Ne. Pisal sem o Arnoldu Schwarzeneggerju.«

Imena Albert Schweitzer ni slišal še nikoli v življenju. Ona pa ime Arnold Schwarzenegger na žalost je. Dojela je, da v njenem primeru ljubezen ni le slepa, temveč tudi gluha.

Erika vstane od mize. Nihče se ne zmeni zanjo. Birgit še najmanj, strmi v majico lastnika restavracije, ki ji streže. Streže ji Arnold.

Tačas tu poseda nekaj črnoglavk, ki buljijo v televizijski zaslon ali na mobitel. Igra uksorsko-hiomska glasba, razkošen in dolgotrajen vonj, starejši moški ob njej kadijo. Na veceju se Erika razgleda okoli sebe. Pod školjko se valja kača prepojenega rožnatega toaletnega papirja. V telo opečnatega zidu je z risalnimi žebljički zapičen plakat. Reklama za spodnje perilo Wonderbra. Erika se razgleduje. Kader za kadrom, izrez za izrezom, z vsakim mežikom razkosava videno. Iz žepa izvleče lastne papirnate robčke.

K Birgit se vrne z zdrgnjenimi rokami. Birgit razvozlava besedilo pesmi. Razvozlava jezik, ki ga ne pozna. Erika prisede. Pod mizo iztegne bolečo nogo.

»Če bi bila pri njih, mi ne bi dali niti požirka vode.«

Erika gleda moške, in to ni pravičen pogled. Vse moške gleda, kot bi gledala enega. Z desno roko se oklene zlatega križca z rubinom. Potegne za obesek. Verižica se zareže v nagubano kožo na vratu.

Birgit molči; napolnjuje se z ogorčenjem kakor krigel s spenjenim pivom. Zakaj v to stalno meša spole, rasistka. Zakaj v vse neprestano mešati spole. Le kako je lahko sveta Erika tako prepričana, da bi ji ženska dala požirek vode. Tisti njen Jezus ali Buda ali Mohamed ali v kaj že zdaj verjame, je bil menda ja tudi dec. Moškost so poistovetili s človeštvom nasploh. In to je pošastno. Vsi ti togi kodeksi moškosti in kodeksi ženskosti, žensko telo, telo druge kategorije. Ne, še nikoli ni bilo nobene seksualne revolucije. Religije rabijo seksualno revolucijo. Le zakaj ni papež lastovka?

Vročo mešanico zajemata na vilice. Hrana poživi krvni obtok; zalogaji, polni čili paprik in začimbe kari. Lastnik na mizo postavi kavo, popraši jo s kardamomom.

»Kaj pa, če je to arzenik,« mirno reče Erika.

Birgitin hrbet oblizne mučnost. Arzenik bi Eriki v kavo z užitkom nasula njena roka. Zajame pekoči zalogaj in pogoltne. Mogoče smo živele preveč intenzivno. Ljubimci, to je lepa predstava joge, seks in orgazem na vsake kvatre. Besede nezvestoba ne razume. Od moža se je odcepila enako, kot se je predtem za čudaški trenutek odcepila od Diane in Erike, ko je imela občutek, da se je Erika pobrala, da je nehala zmedeno tekati od budizma k protestantizmu in od zena k pravoslavju; tešila je praznino v sebi, namesto oči dve kameri. Tudi Erika je menjala moške, precej močne volje rabiš, da ne služiš enemu gospodarju. Preroku ni bila pogodu krščanska trojica, štirica je božansko število in v islamu je dovoljeno imeti štiri žene in verodostojnost stvari izpričujejo štirje dokazi. Diana je življenje preživela samo z enim moškim. Brez njega bi bila izgubljena in on bi bil izgubljen brez nje. Proti koncu sta bila zraščena drug z drugim, pa čeprav sta spala vsak v svoji sobi.

Razdraženost se zliva in zgošča s čemernim prežganjem. Tesnoba jo vrti kakor podivjano kačo. Mar bi sedela doma na riti in pisala. Pisanje mora biti rez z nožem. Škarje, zapičene v dlan. Kozarec, ki ga zdrobi njena dlan; črepinje si iz mesa vlečejo drugi. Telo je polomljeno, slina strupena. Trik s tečaji si je izmislila Diana, Birgit se je branila; razredi dobro situiranih in zdolgočasenih pisunov, ki v kriznih situacijah prvi odpadejo, ki si mislijo, da je dovolj, če sestaviš stavek, pa je, vse tiste popisane strani, ki so jih poslali osebno kakor solatko s svojih vrtov, tega je polna skrinja, pa same smeti, jalovina popackanih strani, oskrunjen jezik in želja, a ne razmišljati in pisati, temveč samo objaviti izdelek, pišejo šablonsko in ubijajo literaturo, kako to Birgit boli. Zahomotati se v življenje in izsesati besede iz lupine kakor surov rumenjak.

Birgit srkne in pogoltne čili papriko. Ta dan ne more pisati. Birgit je okužena z virusom. Kontaminirana s pisanjem drugih. V založbi naj kar najdejo nekoga, ki bo prebral njena na roko napisana besedila. Naj dotični, porezan ob njene besede, za katere nikoli ni prosila, kar poroča o tem. Naj kar poroča z zmedeno interpretacijo, o čem je pisalo telo. Birgit je neverjetna. Življenje je neverjetno. Znorela boš, in to kaj kmalu. Znorela bom, in to kaj kmalu, si Birgit na pekočo mešanico strese naslednjo pekočo papriko. Toliko tem, ob katere zadeva, in toliko možnosti, kako jih obdelati in variirati in mečkati in crkljati in posiljevati in pretaliti in naskakovati in cepiti in riti po njih kakor s kazalcem po rani. Spraskati življenje, ki se lepi in se prilizuje in si jo uzurpira, do rane. Posoliti, popoprati, začiniti. Razsekati se na rezine pustega rožnatega mesa in se vlepiti na strani, kaj jaz morem, če sem hiperaktivna in intenzivna, če imam toliko odvratnih in privlačnih plati in so vse resnične, in kaj jaz morem, če sem se rodila pametna, rodila sem se pametna, je klicala Marie Olympe de Gouges, ko so jo leta 1793 vlekli na morišče; usmrtili so jo, ker je bila nevarna, državljan druge kategorije naj drži gobec in ne piše, kritizirala je teror jakobincev, razglasili ste mi vojno, pa jo imejte; vojna se ni končala, tista, ki se je končala oziroma se je končal vsaj del nje, pa je povečini izgubljena. Ni dobro pešati. Življenje je pisano in divje in neugnano in zagonetno in literatura je še nerojena in nedoumljiva.

Birgit ima rada besede, kot sta vrečkar in metulj. Čudež besed, ki se izkljuvajo iz lupine. Zadeva ob tuje besede in ob Eriko, ki je intuitivna in krhka in ranljiva in bi se tako rada nekega dne zbudila kot odrasel človek, tako rada. Zadeva ob tuje besede. Umiva jih. Zadeva ob lastno telo in zadeva ob telesa onih dveh. Siamski trojčki. Morala bi živeti sama, morala bi se odcepiti; ne bi se smela vrniti.

Zdaj je prepozno še za vrnitev k orgazmom na vsake kvatre. Njeno meso je posušeno in prekajeno kakor norveška polenovka.

Atmosfera ob šanku se spreminja. Sonce se odmakne, prednost da telesu, ki vstopa. Telo razvalovi zaveso. Koraldne rese telo potapljájo in poljubkujejo. Dolgi lasje, trepalnice, noge. Vse na tem telesu je dolgo. Koraldne kačice se na vse kriplje oprijemajo oblin. Boki so stlačeni v cevi kavbojk, z razpokicami na kolenih. Rane v džinsu so ravne, nitkaste brazgotine belo razcefrane. Čvrste in okrogle dojke kukajo iz belega izreza. Ob robovih se guba čipkast nedrček. Razpeta usnjena jakna je črna.

»Wonderbra,« mirno reče Erika.

»Slaba šala.«

»Ne, pa ni.«

»Šale ti nikoli niso šle od rok. Križca ti ni treba božati naskrivaj.«

Erikina roka odskoči. Roka je dobila zaušnico.

Birgit je nataknjena, Erikina dobra volja požira ostanke njene dobre volje. Atmosfera se spreminja. V zraku visita hrepenenje in upočasnjena napetost. Moška telesa preplavlja dekletova telesnost. Pa smo tam. Vsako dekle na bregu deroče reke med otrokom in žensko iznenadi lastna telesnost. Silovita in vroča in ranljiva in razgaljena in močna. Um v zadregi stoji razkoračen nad lastnim telesom, ki ga ne prepozna. Oči pošlje v izvidnico, usmeri jih v zrcalo. Birgit pogled z dekletovega telesa premakne na debelušno Eriko. Kot da bi bili izločeni iz ženskega rodu, pomisli. Kajti erotika je dovzetna za lepoto in svežino. Ljubezen, to je nekaj drugega, ljubezen izvzame iz tega.

S tem se krotilka Diana ne bi strinjala. Diana govori samo o duši. Hkrati pa vse življenje skrbi za telo. Če bi tu sedela Diana, bi vse poenostavila in speljala pozornost na svadhišthano, spolno čakro, ki je po njenem mnenju ključnega pomena za strast in spolnost, rekla bi, da dekleta v tej starosti vsrkavajo in izžarevajo oranžno svetlobo, svetijo oranžno ali pa je njihova čakra zablokirana. Birgit je čedalje bolj razdražena, dovolj ima tega bluzenja in čvekanja, napaberkovanega iz Dianinih in Erikinih stavkov. Dovolj ima falang nezrelih posameznikov, ki si pravijo izobraženi odrasli; ne da bi se za pet minut zamislili nad sabo in šli vase in na samem delali na sebi, kar je trdo delo, zato iščejo enostaven recept in navodila, menjavajo osebne inštruktorje, boginje in bogove, grehe in kazni, odpustke, televizijske kvize, eksotične države, drage seanse pri spovednicah, čarovnicah in astrologih in vedeževalkah in končajo na tečajih sreče v roku ene ure in kako formulirati svoje želje pod angelskim varstvom. Ko zapustijo peklensko drage seminarje, se spravijo na partnerje, otroke, podrejene. Kam torej pelje preprosta in premočrtna in brezpogojna pot ljubezni do človeka, sveta Erika? Birgit bi na jezik polagala obhajilne besede, ki hirajo. Da bi jih pogoltnili. Besede kot vljudnost in prijaznost in spoštovanje do drugega in empatija. Na primer. Nihče jih noče, nikomur ne teknejo, brezplačne so.

To dekle je zelo lepo. Kakor kip, kakor punčka, kakor otrok, čudovit otrok, ki je prezgodaj odrasel, razgleduje se na ločnici, ko bo z bližajočim se poldnevom izginila jutranja svežina, se že zbirajo pajčevinice ženskosti, je minuta do dvanajstih.

Medena koža.

Toda lepoto kompromitira neka nedoločna grobost. Ona ve, še predobro ve, kako je lepa. Če tega ne bi vedela, bi postala nedoumljivo in nepremagljivo orožje, strela z jasnega, neuničljiva, ker je naivna. To niti ni več naivnost, ki kliče po tem, da bi bila oskrunjena. Ona ve. In kalkulira. Bleščeče moške oči v lokalu jo gledajo, telesa so vzdražena, um ves prevzet, polaščajo se jo v mislih. Kajti to bitje se jim ne bo upiralo, pa vendar bo vladalo.

Dekle se napoti k lastniku restavracije. Smukne okoli opečnate točilne mize. Drugih moških namenoma ne pogleda. Toda ve, da oni gledajo njo. Njeno telo ve. Z lastnikom si nekaj šepetata. On ji džentelmensko poljubi roko. Dekle odide. Z njenim izginotjem prostor potone v sivino tesnobe vpričo pretentanih življenj in neplačanih položnic. Ki bodo prisotne pozdravile v poštnih nabiralnikih.

Ne, vrača se.

Prostor si oddahne. Medeno telo se z zibajočim korakom zmuzne na vece. Z velikimi očmi oplazi starki za okroglo mizo ob oknu. Ena vanjo neprikrito in občudujoče strmi skozi ščipalnik. Druga srka kavo in se oklepa obeska pod vratom; verižica se zarezuje in izginja v testu z dvojnim podbradkom. Z očmi brenkne po ženskah kakor violinist z mezincem po struni, to je sekunda. Sekunda čudenja. Sekunda hvaležnosti. Podoba za podobo, izrez mesa za izrezom mesa, z vsakim mežikom. Oplazi ju z začudenjem. V kotičke ust se ji prikrade nasmešek, nezaveden prezir nad tem, da njima ni uspelo, medtem ko bo njej uspelo, ona bo svoje telo zadržala v lepoti in mladosti in iskrivosti. Pramene dolgih las, na sredini razdeljenih s prečo, zatakne za ušesa; odgrne gledališki zastor. V ušesih se zalesketajo uhani.

Poblisk, na katerega se še isto sekundo osredotoči Birgit. To sta majhna bikca, obložena z barvnimi stekelci, Gaudíjev mozaik. Kos Španije v ušesih gospodične, v ušesih dekletca, v ušesih ženske.

Zakaj ne rečeš v ušesih človeka. Zato, ker ne, Birgit odseka Dianinemu neslišnemu glasu. Zato, ker ne, mati.

Plavolasega fantoma ne zadrži niti občudovanja vredna upornost koraldne zavese, ki se ji ovije okoli ramen; zavesa pokuka na ulico in se prestrašeno in drdraje vrne nazaj. Moški zabrenčijo kakor v panju. Lastnika ogovarjajo še tisti, ki so doslej molčali, vibrirajo, govorijo v svoji materinščini, barantajo kakor na tržnici, tiščijo vanj z bankovci. Kri vre. Lastnik od njih pobira denar. Je odločen in trden, je simpatičen in ve, kaj hoče. Samo Birgit in Eriki zdaj streže malomarno. Ne nasmehne se, ko dobi mastno napitnino. Z mislimi je drugje.

»Hrana je bila odlična.«

Erika miri Birgit. Ta molči. Erika vstane. Šepajoči korak odide vprašat lastnika za recept. Birgit urno stopi skozi koraldno zaveso na ulico. Rdeče in oranžne rese se ji sovražno ovijajo okrog vratu. Izpustijo jo, ravnodušne do njenega telesa.

Birgit se razgleduje po ulici. Med množico teles se navihano plete visoka, vitka blondinka. Elektrizira okolico. Lepota, si reče Birgit. Medena lepota. Ta trenutek. Ona to ve. Ve, da učinkuje na ta svet. Ve, da tega v šoli ne učijo, o tem v šoli nikoli ne bo nič izvedela. Ima ljubimca, že ima ljubimca. Lepoto je treba iz dneva v dan uničevati in raztreščati in obenem prilivati olje na ogenj s tem, da jo uničujejo drugi. Da bi ostala živa. Lepa.

Birgit čuti kepo v trebuhu. Kot da bi nekdo napljuval vanjo. Koralde za njo se razvalovijo.

»To je tista hiša čez cesto, celo ima v lasti, spodaj stanovanja oddaja v najem, zgoraj pa ima celo nadstropje zase. Dobro so to pogruntali.«

»Mislila sem, da si šla po recept.«

»Tudi tega sem dobila. Nekako sem morala priti tja zadaj v pisarno.«

Erika Birgit izroči načečkan recept. Pod njim s skrivenčenimi prsti drži potni list lastnika restavracije.

»Diana bo zadovoljna.«

Birgit potni list vtakne v torbico. K belemu usnjenemu etuiju za ščipalnik. Preden torbico zapre, potni list malce odpre, naslaja se ob fotografiji. To je lep moški. V najboljših letih. Moški, ki jima je stregel.

»V najboljših letih je,« reče Birgit.

»Za tisto dekle pa to najbrž ne bodo najboljša leta.«

Kdo ve, pomisli Birgit. S kazalcem krcne po možakarjevem imenu. Yusuf. Čeden obraz z močnimi čeljustmi. Kragulje oči in čivkanje jerebic. In vsi živijo lastno, neodvisno življenje. Mogoče se vse dogaja zato, ker ve: to so najboljša leta njegovega življenja. On pa si je življenje predstavljal drugače.

Birgit zaklopi torbico in si veselo pomane roke.

»Pastirica je v torbici.«

»Kaj pa zdaj?«

»Kar bo rekla Diana. Zdaj bi že morala biti doma.«

*

Policist menca za hrbtom postarnega profesorja. Policijski zdravnik s sokoljim pogledom se z obešenci, ki jim ljubkovalno pravi moji obešenjaki, ukvarja vse življenje. Zdravnikov hrbet se pripogiba nad fotografijami telesa simpatičnega, atletskega moškega. Preprani, spolzko gladki prsti premešajo karte in odrinejo fotografijo celote. Na dosegu oči in lupe in mikroskopa obdržijo povečave vratu z dvema razama v koži. Ena je videti kot debela vrtna cev, druga je še povečana in pod lupo komaj zaznavna. Tenka struna violine. Hrbet reče, da je ravna raza res neobičajna, in namigne, da bi bil moški lahko pred obešanjem zadušen. Vendar tega ni mogoče trditi z gotovostjo. Vsekakor v tem ni brutalnosti, prej nekakšna dekadentna nežnost, in če to ne bi bilo protislovje, bi rekel, da ga je nekdo ubil z veliko, ekscentrično ljubeznijo. Prsti znova premešajo karte. Hrbet vpraša, kakšne dokaze ima Policist za hipotezo, da je telesu pri obešanju nekdo pomagal.

Policist je iskren. Nobenih. Pri primeru vztraja zaradi intuicije. Nima nobenih neposrednih dokazov, samo ščemenje v trebuhu, to pa ni dovolj. Na telesu tega moškega niso našli znakov nasilja, ni se mu bilo treba braniti, ni bil napaden. Njegova lepa žena pa je …

Hrbet utiša Policistova usta. Noče detajlov o mrtvecu. To napako je zdravnik delal na začetku, ko je telo strokovno pregledal in srkal vase odvečne podrobnosti. Včasih mu je bilo telesa žal, včasih pa ga je grenila misel, da si je telo smrt zaslužilo. Pri delu noče več nobenega čustvenega smetja. Zanima ga gozd, ne drevesa in trske.

Policist besede od mrtveca preokrene k sebi. Nadrejeni bi rad zaključil primer kot samomor, ampak jaz imam pomisleke, saj veste, kaj pravijo pri policiji, če bi se za vsak umor, ki niti ni bil odkrit, na pokopališču prižgala samo majhna svečka, bi pokopališča sveta v hipu zažarela kot oslepljujoč ognjemet. Rabim čas. Tega bom pridobil, samo če mi boste vi pomagali in če me boste podprli, da dobim novo dovoljenje za podrobno preiskavo na kraju zločina in zahtevam še eno obdukcijo.

Policist ves čas govori proti hrbtu, hrbet pa se sklanja nad fotografije. Pripogne se nižje, roka seže po lupi. Oči se osredotočijo na tenek las, ovit okoli adamovega jabolka.

Vem, da zadeva stoji na trhlih nogah, gospod profesor, samo slutim, da to ni samomor, ampak morebiti pa to je samomor in morebiti … Pripognjeni hrbet ne odgovori. Roka povleče k sebi obrazec, kemični svinčnik v prepranih gladkih prstih zaškrta in skrbno izpolni črne rubrike in doda nečitljiv podpis s pajčjimi nogami.

Policist se potlači potrebo, da bi sokolji hrbet objel.

Popotnik, noč za nočjo. Policist v noč vstopi kakor Humprey Bogart v svoj film noir. Na prometnem otoku zacinglja tramvaj. Skozi odprta vrata se na tlak zvali telo, dva paznika s trakovi na nadlakteh v telo brcneta in mu na hrbet nasprejata zelen križ. Tramvaj znova zacinglja, paznika čilo skočita na speljujoči tramvaj in se pogovarjata z obrazom smehljave voznice. Tramvaj spelje s polno hitrostjo. Telo z zelenim križem na hrbtu odstrani ekipa mimovozečega tovornega vozila. Iz kesona se iztegne orjaška lopata.

Policist tramvaju in kamionu uide. Mestna občina je brezdomcem prepovedala vstopati v tramvaje in avtobuse in vlake in taksije in rešilce in marice, ker smrdijo. Mestna občina je prepovedala prosto gibanje priseljencem in prosilcem za azil, dokler se ne bodo na pamet naučili imen vseh državljanov republike od njene ustanovitve dalje. Policist je napisal pismo, da njemu smrdijo ambiciozni moški v oblekah in kravatah, ki se flosajo s kremami in polivajo z brozgo poceni parfumov, tudi tem bi bilo treba omejiti vstop. Pa črnuhom in Židom, to se je tudi že obneslo.

Odgovoril mu ni nihče. Policista je na zagovor poklical nadrejeni in bilo je, kot da bi rožice sadil. Policist je bil premeščen.

Policist pospeši korak. Dirja, z vonjem kobile v nosnicah in njeno svetlo grivo v očeh. Telesu prija planje krvi in požene jo v lica. Z mislijo na sluteno Lauren Bacall na obrobju mesta. Za sabo pušča nočne ptiče, potepine, čudake. To ni dober naslov. Mesto je majhno, nima dobrih in slabih naslovov. Kovinsko nebo in industrijska lepota. Nasloni se na zid najemniške hiše, kjer stanuje. Prižge si cigareto. Iz sence smetnjakov prikrevsa brezdomec. Policist mu prižge cigareto. In mu da svojo jakno. Brezdomec se preobleče, plašč z zelenim križem na hrbtu zbaše v smetnjak, se prikloni in se zaleze za kante.

Policist si v svoji sobi zavrti Boba Dylana. Hripavi glas poznih let ga spominja na Toma Waitsa. Tega ima rad. Stanovanje Policistu ne pristoji. Ne pristoji besedi Policist. Pristoji besedam vihrav fant ali pravi dec ali človek, ki se ne more nehati čuditi svetu. Kakšnim besedam pravzaprav pristojimo. Kakšne besede nase nalepimo sami in kakšne se na nas prilepijo skozi življenje, čeprav jih odganjamo in jih sovražimo in se z njimi zaman igramo skrivalnice in jih luščimo s kože. Posmehljivo nas dohitijo. Policist si v kopalnici čisti zobe. Prek zrcala šine podoba, pomnožena z desetinami ovalnih solz, odsev zlatih las, spetih v figo, in nosek, ki se kremži. V umivalniku namili prstanec leve roke, sname poročni prstan po dedku, z milnico ga sname in oplakne s curkom tople vode in spravi v omarico nad umivalnikom.

Ne more spati.

Nalije si šilce ledene vodke. Dve šilci. Tri šilca. Na mizi si razloži zapiske. In članek, podpisan s hripavimi zlogi Birgit Stadtherrová.

*

Yusufov potni list roma iz roke v roko. Všeč so jim črne, blage oči. Všeč jim je deški obraz. Všeč so jim polne ustnice in vranji, na kratko postriženi lasje.

V grobih obrisih sestavljajo mozaik dneva. Do kod jih bo spustil jezik. Jezik onemogoča izgovoriti resnico, čeprav ne laže. Besede zadostujejo do določene meje, besede služijo intelektu. Kako pretolmačiti preživeto sekundo. Za čustva, odseve nezavednega, intuicijo, govorico telesa so besede prekratke in škripajo z zobmi od nebogljenosti. Prekratke so za poblisk v očesu, v katerem se izkušnje predhodnih stoletij povežejo s tole sekundo; to znajo samo lastovke.

Prsni koši in trebuhi se napenjajo. Ramena se dvigajo. Zrak strmoglavlja, plimni val utira predor od ramen do popka. Vranica dela.

Diana jih je učila abecedo situacij, ki jim jih bo prineslo življenje. Diana jeziku ne verjame, ker odteguje pozornost od govorice telesa, ki nikoli ne laže. Jezik je samo sredstvo laži.

»Kaj pa, če se bo izkazalo, da ta punca, ta Julia laže. Zdaj je drugače. Tja rinejo prostovoljno.«

»Jaz ji verjamem. Njene besede ne lažejo.«

»Časopisi lažejo. In ti zelo dobro veš, kdo ima roko nad mediji.«

»Citirali so njeno izpoved.«

»To je drugačna generacija, te ne bom mogla obvarovati. Ta se mora obvarovati sama. Napadajo jih agresivna telesa iz filmov. Nanje se valijo z interneta, do katerega ima dostop vsak, vsak najstnik ima dostop do pornografije in predstave, da sta agresiven seks ali ponižanje ustrezna oblika ljubljenja. Jaz te generacije ne razumem. Zmotile smo se. Morebiti jim je to všeč. Morebiti je v tem samo radovednost. In jih to rajca. To ni naš primer. Končajmo s tem.«

»Ne.«

»Ustalimo se. Ob morju. Na severu. Na otoku.«

»Ne.«

»Nočem več vaditi joge z drugimi. Moje telo me rabi.«

»Ne.«

»Zakaj si se tako zapičila ravno v Medeno, Erika?«

Erika ne odgovori. Zavrti glasbo, ki se pomeša s kapljami dežja. Let lastovic norveške skladateljice Agathe Backer-Grøndahl, skladbica z dvajsetimi takti, tako kratka, da tudi tale lastovka nikoli ne bo prinesla pomladi. Diana Eriko prebode in spraži s pogledom na prežganem olju priprtih oči. Erika odskoči. Hitro zavrti drugo glasbo, Lastovke Benjamina Godarda, to je pa že druga zgodba, šarmantne lastovke, vitalne, vročekrvne, oj. Po steklu poskakujejo kaplje vode. Na hrbet jim sedajo toni. Prečistili bodo drug drugega.

Diana pogleda v nebo.

Ponoči speči telesi pokrije. Gleda ju v obraz. Pred svitom se na obisk povabi preteklost. Brcne v vrata, odvrže plašč. Pod njim je naga. Jutro lahko prelisičijo tako, da vstanejo, še preden se zdani.

Telesa, krhkejša od teles ptic. Krhkejša od jeseni. Prah na obrazu.

Tega ne bo nikoli konec.

Kajti Birgit ni več lastovka, Birgit je vodomec, Eisvogel, alcedo atthis, nad vodo v vetru sedi sama in tiho, ob srečanju s primerkom svoje vrste se počuti ogroženo, drugega hoče prepoditi, kljuniti v hrbet, dokler ranjen ne odleti, ranjenega še lep kos poti zasleduje, nato pa se vrne na svoje mesto.

Diana Birgit poboža. Eriki na čelu naredi križec, krožec in romb.

*

Nadrejeni se pregovarja s Policistom. V običajnih situacijah je nadrejeni zanesljiv. Brž ko začne postajati resno, stisne rep med noge. Če se vse dobro konča, pa si pripiše vse zasluge. Policistu pred nosom maha s papirji, ki jih je podpisala sokolja zdravniška avtoriteta. Osebnost. Take izsiljevalske manire so po njegovem tratenje energije celotnega policijskega oddelka in kršenje štabne kulture in discipline. V redu, s tramvaji naj se pač ne vozi, ampak tole je zadnjič. Primer bi bil lahko, porkaduš, že zdavnaj zaključen. Zdaj pa se ni več mogoče izogniti uradnemu postopku. Zdaj, ljubček moj, se temu ne reče več »zaključen primer samomora«, zdaj se temu reče »izločili bomo umor«, zato zmigaj rit. Pošteno budalo, si nadrejeni da duška, ko Policist steče skozi vrata. Ampak kako se ga odkrižati in ga spraviti od tukaj.

*

Surja namaskar, pozdrav soncu, hrbtenice valovijo. Erika zajtrkuje molitev.

Poletje se vidno nagiba proti koncu.

Diana vstopa v telovadnico.

Na opustelem hodniku čakajo trije moški. Niso prišli zaradi joge. Izmenjajo si plastične platnice z valovito črto peruti v kotu in neke številke. Moški Diani izroči izpopolnjeno zrcalce. Preobrača ga in nekaj razlaga. Diana prikimava. Moški se poslovijo. Diana zrcalce, s katerim lahko fotografira, vtakne v žep.

Diana zvije svetlo zeleno podlogo in belo vrv. Ima enourni odmor. Sprehodi se po zastekljeni zgradbi. Za posameznimi vrati sliši petje, glasbila, smeh, topotanje, nerazumljive besede.

V pritlični menzi popije sveže iztisnjen pomarančni sok. Pobrska po koleščkih paradižnika, pokapljanih z olivnim oljem, z mocarelo in baziliko.

In že se zgrinjajo.

*

Policist in druga moška telesa poskačejo iz avta in vpadejo v obširno stekleno gnezdo na obrobju Prage. Je po dežju. Vrt tudi ob koncu poletja ni dokončan. Težki čevlji se vtiskajo v blato, za sabo puščajo tolmunčke, ki se napolnjujejo s kalno vodo, in se panirajo z lepko gmoto. V vežnem prostoru moški zapacajo tla, v zadregi si sezujejo čevlje. Tapljajo v toplih sivih nogavicah.

Policista čudi, kako vzradoščeno je telo ob zavesti, da se vrača na kraj zločina. Vzradoščeno je bolj kot kdaj drugič. Njegovi ljudje se raztepejo po sobah, butajo ob stene in pohištvo. Najdlje se zadržijo na podstrešju, ki se mu v tej hiši ne pravi podstrešje, temveč mansardni prostor. Ponovno poberejo odtise, pometejo nevidna vlakna, spraskajo primerke. Tako kot so ometali možakarjevo truplo, mu izbezali vlakna izpod nohtov. Na vhodnih vratih in na vratih možakarjevega kabineta se zasvetlika silhueta iste školjke. Obris človeškega ušesa, ki se je dolgo tiščalo ob vrata. Nekdo je k pljučem steklene hiše dvakrat prislonil isto uho kakor stetoskop.

Pred hišo zavre srebrn avto. Mlada Vdova opazuje mišičaste alpiniste, ki se na vrveh spuščajo s strehe in centimeter za centimetrom ometajo stekleno površino od zunaj. Na steklu pod njihovimi rokami med zasušenimi kapljami vznikajo razpoke in obrisi in se razcvetajo cvetovi. Moška telesa visijo v zraku in iščejo odtise, kot da bi nedovoljenega dejanja sumili hišo. Od jate lastovk na telegrafskih žicah za vrtom se ena odcepi, zleti jim nad glavami, se v loku vrne k svojim prijateljicam, začeblja, sporočilo preda ostalim. Črna telesca na notni osnovi se kakor na ukaz bliskovito prerazporedijo.

Ženska izstopi iz srebrnega avta. Je v črnem. Za njo se po včerajšnji plohi jasni.

Policist se opravičuje. Večkrat zapored. Opravičuje se za opravičilo. Je prijazna in priljudna, pa saj sem vas sama povabila sem. Tu stoji v črnih tesnih hlačah in črnem puloverčku s trikotnim izrezom, razkoračena na visokih črnih petah. Policistove oči obtičijo na erotičnih salonarjih. In na rubinastem laku dolgih nohtov. Po zraku se spreletavajo rubini. Odmetava kaplje krvi. Domov je prišla samo zaradi njega, razume, da je hiša zapečatena, stanuje pri prijatelju, se pravi, pri kolegu, zajeclja. To je kolega, to je homoseksualec, pravzaprav ga precej površno poznam z joge, zdaj vsi hodijo na jogo in potujejo v Indijo, to ne pomaga preveč, ampak za nekaj časa pa pravzaprav pomaga, to najbrž niti ni joga, ampak bolje kot nič, ponudil mi je, da lahko ostanem pri njem, se pravzaprav skrijem v njegovem brlogu, k sorodnikom nisem hotela, ves čas to analizirajo in jokajo in dramatizirajo, potem pa še novinarji in moževi znanci in vse prejšnje žene in otroci in otroci njihovih otrok, in kaj pa pogreb in kaj pa zapuščinska obravnava, za to bo poskrbel moj pravnik, kaj jaz morem, če je vse zapustil meni, kaj morem, vsa sem razrita.