A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Piergiorgio Pulixi: La libreria dei gatti neri

Marsilio Editori, Venezia, 2023

Copyright © 2023 by Piergiorgio Pulixi

First published in Italy in 2023 by Marsilio Editori S.p.A., Venezia

This edition published in agreement with the Author represented by United Stories Agency – Roma, in conjunction with Piergiorgio Nicolazzini Literary Agency (PNLA)

Fordította

Wiesenmayer Teodóra

Hungarian translation © Wiesenmayer Teodóra, 2026

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Borítóillusztráció © Marianna Tomaselli

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

Szerkesztette Takács M. József

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-760-1

Niccolò Peddiónak,

mély barátsággal

„Anyát vagy apát szereted jobban?”

Egyetemes szadista kérdés

1

Ha egy tornádó söpör végig azon a nappalin, még akkor is kevesebb kár keletkezett volna. Erre gondolt Lucia Castangia, miközben csatatérré változott lakásukat méregette. Körbenézett, hamuszürke arca egy katonáéhoz hasonlított, aki valamilyen csoda folytán túlélte az ellenség csapdáját. Döbbenten meredt a chipsszel és pattogatott kukoricával borított padlóra, mintha azok töltényhüvelyek lennének, az asztalon és a bútorokon péppé vert tortaszeletekre, a könyörtelenül széttiport, porrá zúzott játékokra, a falakra fröccsentett szénsavas italok vérszerű foltjaira, a leszúrt, de még haldokló lufikra, a dühöngve kibelezett ajándékcsomagokra, amelyeknek a tartalmára voltak kíváncsiak az elkövetők, az egymásra halmozott szendvicsek és töltött sütemények számtalan tetemére. Számba vette az ártatlan civil áldozatokat: összetört vázák, szétszedett képkeretek, megkínzott növények. Tömegmészárlás.

Kimerülten és csüggedten roskadt a heverőre.

– Meg akarok halni – suttogta végül az üres háznak a megvadult gyereksereg féktelen bulizása után. Habár a fiatalkorú bűnözők bandája már jó fél órája elhagyta a helyszínt, a nő füle még mindig zúgott az üvöltések és a barbár nevetések visszhangjától. Korábban már kinyitotta az összes ablakot, hogy kiűzze az adrenalin és az izzadság bűzét, amit a kis gyilkosok árasztottak magukból attól a pillanattól kezdve, hogy ajándékokkal állig felfegyverkezve, harci kedvtől fűtve átlépték a küszöböt. A szülők úgy menekültek el, mint a dezertáló tisztek, kiszolgáltatva gyermeküket az ellenséges csapatoknak; körülbelül öt óra múlva visszalopakodtak, hogy visszaszerezzék a betolakodókat, majd újra elosontak anélkül, hogy bármilyen kártérítést fizettek volna a háborús bűncselekményekért.

– Gyáva alakok – szidta őket halkan Lucia.

Ellenőrizni kéne a fürdőszoba állapotát, de már maga a gondolat is megrémítette. Arra gondolt, előtte iszik valami erőset, hogy összeszedje a bátorságát: whiskyt vagy rumot, hacsak nem fosztották ki a bárszekrényt is azok a kis kártevők.

Nyílt az ajtó. A férje, Nicola bicegve tért vissza. Már a negyedik zsák szemetet vitte le abban az átkozott bérházban, amelynek a liftje nem működött. A hatodik emeleten laktak. A combizmai lüktettek a megerőltetéstől. Együttérző pillantást váltottak, mint két partizán, akik a halállal néznek szembe. A férfi a felesége mellé kucorodott. Már a tekintetükben is egyértelműen megjelentek a poszttraumás stressz szindróma tünetei.

– És ha mindent így hagynánk, és holnap folytatnánk? – nógatta feleségét Nicola megengedően, mint minden férfi a nagytakarítás kísértete előtt.

– Ki van zárva! – hozta meg tömör ítéletét a nő, miközben tekintetével végigpásztázta az apokalipszist, amiben akaratuk ellenére találták magukat. – Holnap még rosszabb lesz… Nem kellett volna rád hallgatnom. Ha béreltünk volna egy termet, megspórolhattuk volna ezt a kuplerájt.

Nicola jobb szeme idegesen tikkelt. A feleségének igaza volt, mint mindig.

– Lélegezz mélyeket, és szedd össze magad! – folytatta Lucia, miközben megszorította férje kezét. – Öt perc múlva elkezdjük a takarítást.

Nicola a lázadás lehetőségét fontolgatta: kitalálhatná, hogy elfogyott a cigijük – ebben a helyzetben létszükséglet –, amit sürgősen pótolni kell, de a lelkiismerete felülkerekedett, és elengedte a gondolatot.

– Attila hol van? – kérdezte.

– A szobájában. A hadizsákmányt méri fel.

– Legalább boldoggá tettük – vigasztalta magát a férfi.

Ez a megállapítás áttört a családi traumán, és mosolyt csalt az arcukra.

– És Hendrix? Hová tűnt? – kérdezte aggódva Nicola, sehol sem látva Boston terrierjüket.

– Szegénykém még mindig az erkélyen van. Engedd be!

A férfi elindult kiszabadítani a kiskutyát, akit kitettek az erkélyre, hogy azok a rosszcsontok ne bánthassák.

– Mi lenne, ha alkohollal végiglocsolnánk a házat, és felgyújtanánk? – javasolta a karjában Hendrixszel visszatérő Nicola. A szagnyomoktól összezavarodott kutyus tekintete ide-oda cikázott a szobában. – Szerinted a biztosító megtérítené a kárt?

– Fejezd be, és nyugodj meg! Ha együttműködünk és összehangoljuk a tennivalókat, éjfélre végzünk.

– Éjfélre? – kérdezett vissza döbbenten Nicola, miközben a kutyát simogatta. – Ha Lorenzo betölti a tizennyolcat, feljelentem, és kártérítést kérek tőle mindezért.

– Készen állsz? Kezdhetjük?

Nicola még néhány perc haladékért készült esedezni, amikor megszólalt a csengő.

– Jellemző: a szokásos kölyök, aki itt felejtett valamit – sóhajtott a férfi, miközben letette a kutyát. – Ki menjen ajtót nyitni?

– Te – mondta kérlelhetetlenül Lucia.

– Parancsára, asszonyom – engedelmeskedett a férj, és végigment a bejárathoz vezető kis folyosón.

Nicola ajtót nyitott anélkül, hogy megkérdezte volna, ki az: gyorsan túl akart lenni a kellemetlenségen, hogy munkához láthasson. De nem egy gyerek állt előtte, nem is valamelyik szülő, akire számított, hanem egy magas ember, akinek arcát sötét símaszk borította. Hirtelen előrántott egy kis palackot, és Nicola arcába fújta a spray-t. Nicola kiáltani sem tudott, amint belélegezte a gázt, elveszítette az eszméletét. Az ismeretlen elkapta, és gyengéden a földre fektette.

Hendrix kis tappancsaival a padlón csúszkálva odafutott. Kétszer az idegenre ugatott, aki nyugalmát megőrizve kinyújtotta kesztyűs kezét, és egészen addig úgy tartotta, amíg a Boston terrier oda nem ért, meggyőződve arról, hogy a férfi nem jelent fenyegetést.

– Ügyes vagy, kicsikém – suttogta a csuklyás férfi a kutyát simogatva.

– Nicola, minden rendben? – hallatszott a nő hangja a nappaliból.

A behatoló becsukta az ajtót, és a bokájánál fogva behúzta az eszméletlen testet a lakásba. Azután elbújt, és várta, hogy a nő megjelenjen.

Ahogy arra számítani lehetett, egy perc sem kellett hozzá, Lucia megelégelte a várakozást, és elindult megnézni, miért nem válaszol a férje. Amikor látta, hogy az a földön fekszik, felsikoltott, és rávetette magát, megpróbálva felrázni őt. Miközben az újraélesztésre koncentrált, nem vette észre az árnyékból előbukkanó férfit, aki rögtön elkábította.

Hendrix meredten bámulta gazdái mozdulatlan testét, egy hangot sem hallatott.

– Igazán nagyon ügyes kiskutya vagy – mormolta a támadó, majd újra megsimogatta. Egyik zsebéből kihalászott egy maroknyi kekszet, és jutalomként a kutya elé szórta.

Mialatt Hendrix a földre hasalt, és boldogan enni kezdett, az ismeretlen kulcsra zárta az ajtót, és bevonszolta a házaspárt a nappaliba.

2

Először a gyerek tért magához. Beletelt néhány másodpercbe, mire rájött, hol is van: a nappali padlóján, csuklója és bokája szorosan megkötve valami zsinórral. Úgy tűnt, ködfátyol homályosítja el a látását, és a szájában lévő furcsa vegyi íz elnyomta annak a szövetnek a rostos ízét, ami megakadályozta őt a beszédben. A fülét mintha vattával tömték volna be, a hangok távolról hallatszottak, mint amikor víz alatt van. Az emlékek áradata visszatért: a fiú előtt megjelent a szoba kinyíló ajtajának képe; mosolygott, éppen felkapta az új ajándékok egyikét, hogy izgatottan megmutassa a szüleinek, de mosolya az arcára fagyott az idegen láttán, aki villámgyorsan az arcába fújt valamit, amitől elveszítette az eszméletét.

Lorenzo Vincis összerezzent, amint a köd szertefoszlott, és megpillantotta az előtte ülő idegent, akinek arcát sötét símaszk borította. Mellette egy háromlábú állványra helyezett digitális kamera, amelynek üvegszeme a gyerekre és családjára meredt. A villogó piros fény jelezte, hogy a gép felvételt készít. A férfi a kezében tartott hosszú csövű pisztolyt a szájához emelte, így intette csendre a fiút. A másik kezével Hendrix kicsi fejét simogatta, aki boldogan morgott, nyála a járólapra csorgott. A gyerekre rátört a féltékenység a kettejük közti bizalom láttán. Fejét felemelte a földről, és a szüleire meredt: az ő kezüket is a hátuk mögé kötözték. A behatoló betömte a szájukat.

A fiúcska megpróbálta felébreszteni az apját, egyik lábával rázogatva őt. Nicola magához tért, és tágra nyitotta a szemét. Amikor az idegen kezében megpillantotta a hangtompítós fegyvert, a gyerek és a bűnöző közé húzódva ösztönösen a testével próbálta védeni a fiát. A szövetdarab, ami megakadályozta őt a beszédben, elfojtotta a nyögéseit. Csak ekkor vette észre a közelében a padlóra helyezett, fából készült homokórát.

Amikor Lucia is magához tért, és a gyerek kicsi teste köré gömbölyödött, az ismeretlen a férjhez fordulva beszélni kezdett.

– Nicola, tudom, hogy nagyon nehéz, amit kérni fogok tőled. De meg kell őrizned a nyugalmad. Add meg a választ, amit hallani akarok, és mindez néhány percen belül véget ér – mondta hűvösen, mintha a múltban már százszor elismételte volna ezt a kis beszédet.

Nicola zavartan nézett rá. Először azt hitte, rablásról van szó: az előző hetekben többször is hallott környékbeli lakásokba való betörésekről. Most azonban már gyanította, hogy az idegent nem érdeklik a család javai.

Akkor mit akar?, törte a fejét izgatottan Nicola.

A kamera továbbra is rögzítette minden arckifejezését.

– Néhány másodperc múlva megfordítom a homokórát. Onnantól kezdve pontosan egy perced lesz, hogy meghozd a döntésed. Nehéz választás lesz, jól tudom. De utána már nem lehet módosítani. Hatvan másodperc. Ennyi időd lesz. Egy másodperccel sem több. Megértetted?

Mi a fenéről beszél?, tette fel magában a kérdést kábultan a családfő.

Lucia kétségbeesett pillantást vetett rá.

– Azt kérdeztem, megértetted-e – nógatta a férfit a támadó, fegyverét a nőre irányítva.

Nicola hevesen bólogatott.

– Rendben… Azért vagyok itt, hogy megöljem a feleséged vagy a fiad.

A Vincis család tagjai elsápadtak.

– Vagy a nő… vagy a gyerek… – ismételte az idegen, fegyverét hol Luciára, hol Lorenzóra szegezve. – Egy perced van, hogy kiválaszd, melyik legyen a kettő közül. Ha lejár az idő, mindkettőt megölöm, téged pedig életben hagylak. Azután elmegyek, és soha többé nem látsz.

Mindezt világosan és egyszerűen magyarázta el, mintha egy étel elkészítési módját ismertetné, nem pedig egy emberölést jelentene be.

– Annak semmi értelme, hogy mindketten meghaljanak, ugye? Akkor válassz! A nő vagy a gyerek?

Ez valami tréfa, mondta magában Nicola. Nem is lehet más.

Még el is mosolyodott e képtelen szavak hallatán.

– Nincs ebben semmi vicces – vetette oda bosszúsan a másik. – Átkozottul komolyan mondom. Kezdj el gondolkodni, mert mindjárt megfordítom a homokórát.

Lucia és Nicola kapálózni kezdett, de mindhiába. Hendrix, aki eddig nyugodtan figyelte őket, miközben a földön fekve egy kekszet rágicsált, most a fülét hegyezte, és zavartan tanulmányozta őket. Megérezte a gazdái gyötrődését.

Az ismeretlen megfordította a homokórát: szép, antik, fából készült tárgy volt, a háromoszlopos kör alapra helyezett két üvegampullájában finom, bíborszínű homokkal. Az alsó ampullában a homok emelkedni kezdett. Az idegen közömbösen bámulta. Úgy tűnt, minden érzelmen felül áll. Az erkélyre nyíló üvegajtót nyitva hagyta. A friss éjjeli szellőtől még inkább libabőrösek lettek a kegyetlen játéknak kiszolgáltatott családtagok. A hold sarlója szenvtelenül figyelt a sötét égről.

– Azt javaslom, a választásodon töprengj, ahelyett hogy engem bámulnál. Hidd el, ez nem játék.

A kétségbeesésből fakadó állati ugrással Nicola az ismeretlenre vetette magát, aki egy erős és határozott mozdulattal visszalökte őt a földre. A hangtompító végét a gyerek homlokához szegezte, hogy megelőzzön mindenféle további lázadási kísérletet. A kisgyerek rémülten becsukta a szemét. Lucia felnyögött, és még erősebben remegett.

– Harminc másodperc – közölte fagyosan a férfi. – Ne vesztegessük tovább a drága időt!

A nő megpróbálta magára vonni a férje figyelmét, és tekintetével könyörgött, hogy őt válassza: bármi történjék is, Lorenzónak túl kell élnie. Ezt kiáltotta a könnyekkel teli szeme.

– Negyven másodperc.

A férfi a felesége és a gyermeke között járatta a tekintetét, majd a betolakodóra meredt. A pániktól kitágult pupilláiból ki lehetett olvasni a kérdést: miért?

A másik nem válaszolt. Arra szorítkozott, hogy tájékoztassa a könyörtelenül siető másodpercekről, amiket a homokóra alján felhalmozódó homokszemcsék jeleztek:

– Ötven másodperc.

Nicola Vincis becsukta a szemét. Amikor újra kinyitotta, az utolsó homokszem az ampulla üregébe csúszott, majd a bíborszínű dombocskába süppedt.

– Lejárt az idő… Nos, melyikük legyen?

Lucia a fia testét a sajátjával védelmezte, mintha azt a döntést akarná kifejezni, amit a férjének nem volt bátorsága meghozni.

De az ismeretlen a tekintetével továbbra is kitartóan a férjet pásztázta: neki kell döntenie.

– Mondd meg, kinek kell meghalnia, különben mindkettőt megölöm.

Nicola fejét térdére hajtva zokogott, elviselhetetlen súly nyomasztotta.

Lucia a könyökével oldalba vágta, hogy kirángassa a rémület okozta tehetetlenségből. Gyengéd pillantást vetett rá, amely magában foglalt minden szót, amit mondani szeretett volna. Tekintetével búcsúzott el tőlük.

A férj viszonozta felesége pillantását, a mellkasát zokogás rázta. Könnyek csorogtak végig eltorzult arcán.

– Ő legyen az? – kérdezte az idegen.

Nicola bólintott.

A csuklyás meghúzta a ravaszt. A hangtompító által elfojtott lövéstől Lucia a padlóra rogyott. A golyó átfúrta a homlokát, a sebből vér fröccsent a falra.

Hendrix felpattant, majd a holttesthez közelített. Először nyalogatta, majd a blúzánál fogva rángatta, mintha fel akarná ébreszteni ebből a hirtelen jött álomból.

Miközben az apa és a fiú kétségbeesetten, fájdalmasan nyöszörögve Lucia élettelen testére vetette magát, az ismeretlen felállt, és néhány percig mozdulatlanul és némán figyelte őket, mintha emlékezetébe akarná vésni ezt a képet. Aztán mondott valamit a családfőnek. Nicola sokkos állapotban volt, fel sem fogta a férfi szavait. Mire a rémületből magához tért, és megfordult, a gyilkos eltűnt.

Nem maradt nyoma sem az állványnak, sem a kamerának.

A homokóra mellett azonban egy olló hevert.

Nicola megfordult, és a fia hatalmas szemét fürkészte.

Olyan volt, mintha elmerült volna benne.