Hajnal Kitti – Virágszirmok

©Hajnal Kitti, 2023

Szerkesztés: Tira Nael

Borító: Crhis Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/hajnalos

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2023

www.fairbookskiado.hu

QueerBooks Válogatás

https://www.facebook.com/queerbooks.valogatas

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2023

ISBN 978-615-6681-20-1

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Jácint élete maga a pokol, bár erről senki sem sejt semmit. Ő és a húga, Lili apjuk terrorjában élnek, amiből nem látnak kiutat. Jácint azonban megismer egy férfit, aki úgy tűnik, értelmet adhat az életének…

Ajánlás

Szeretjük behunyni a szemünket.

Épp ezért bizonyos problémákról nem szokás beszélni.

Velünk nem történhet meg, tehát nem létezik.

Csakhogy ez nem így van.

Sokszor nemcsak a lelki sérülések láthatatlanok, a fizikait sem vesszük észre.

Pedig attól még ott vannak.

Egyes sztorik jól végződnek, mások nem.

Látnunk kell ahhoz, hogy jó, vagy legalábbis jobb véget érjenek.

A következő oldalak felkavaróak lehetnek.

A felelősség ott kezdődik, hogy nem fordítjuk el a fejünk.

1.

Jácint mélyet szívott a cigarettájából. A házuk előtti park lépcsőjén üldögélt, a szobor lábánál, és zenét hallgatott. A fejhallgató teljesen elrejtette előle a világ zaját, lehunyt szemmel dobolta lábával az ütemet. Már beesteledett, kicsit le is hűlt a levegő késő tavaszhoz képest, de nem különösebben zavarta. Tíz fok felett megtanult nem fázni, pedig a bőrkabát alig melegítette.

Ismét az ölében nyugvó füzetet bámulta. Voltaképp fél órája nem is látta a betűket, hiába tudta, hogy a másnapi dolgozatának jól kell sikerülnie. Lili azonban késett, és ő félt, hogy balhé lesz belőle, amint felérnek a lakásba. Folyamatosan azt figyelte, rezeg-e már a telefonja, így viszont képtelen volt koncentrálni.

– Hol a francban vagy… – suttogta maga elé, miközben ismét tárcsázta a húgát. Szitkozódott, amikor a lány ugyanúgy kinyomta a hívást, mint az előző alkalmakkor.

Egye idegesebb lett. Eltaposta a cigit, újabbat gyújtott, némán bámulta a híváskijelzőt. Üvölteni tudott volna, amiért nem tudja elérni Lilit. Amikor a lány végre visszahívta, hatalmas megkönnyebbülés járta át.

– Hol vagy? – szólt bele köszönés helyett.

– Gázolás volt a villamos vonalán – felelte a lány. – Akkora volt a tömeg, és tudod, hogy utálok ilyenkor beszélni.

– Feltalálták az sms-t, az isten megáldjon! – rivallt rá a fiú. Felpillantott a házra, és megnyugodva vette tudomásul, hogy még mindig sötét az ablak. – Messze vagy?

– Öt perc – sóhajtotta a lány, Jácint pedig hallotta, hogy zihál a sietségtől.

– Megvárlak.

Reszketett. A szemét le sem vette a bejáratról, közben számolta a másodperceket. Gyerünk már, Lili!

Abban a pillanatban felpattant, hogy kiszúrta a húgát az utca végében. Szinte repült felé, közben azonban szem elől tévesztette a kaput. Megragadta a lány karját, húzta felfelé a lépcsőn. Bedugta a kulcsot a zárba, és sírni tudott volna a boldogságtól. Kettőre volt zárva.

– Ez meredek volt – súgta, amint becsukta az ajtót. Még előtte kikémlelt a lépcsőházba, de hiába fülelt, nem hallotta a szokásos lépteket.

– Sajnálom.

Lili bűnbánóan hajtotta le a fejét. Jácint röviden magához ölelte, aztán ráparancsolt.

– Vetkőzz le! Tanulunk – mondta ellentmondást nem tűrő hangon, a húgát viszont kiragadta vele a dermedtségből. A lány a füle mögé tűrte hosszú barna tincseit, és megjutalmazta egy mosollyal.

– Segítesz a kémiával?

– Persze.

Jácint ismerte a húgát, talán jobban, mint saját magát. A lánynak sosem mentek a reál tárgyak, mindig szenvedett velük, így Jácint általában vele tanult. Kivéve keddenként, amikor Lili hegedűre járt. Akkor villámgyorsan elintézte a saját leckéjét, amíg őt várta. Egyébként szerencsés volt, mert ha figyelt az órákon, alig kellett foglalkoznia a tanulnivalóval. Így legalább néha egy kis magánéletet is lophatott magának…

Ábrándozáson kapta magát. Elképzelte a holnap délutánját, a puha csókokat, a férfias izmokat a tapintása alatt. A titkos, tiltott érintéseket, amiért hetek óta majd elepedt.

– Mire gondolsz?

Rajtakapottan rázta meg a fejét, Lili azonban nem szállt le róla.

– Na!

Jácint borzalmasan szerette volna elmesélni. Elárulni, hogy van valakije, hogy ha kis időre is, de boldognak érzi magát, mégsem tehette. Bajba sodorná a húgát, ha meg kellene tartania a titkot.

– Semmi fontos – felelte, és beljebb tessékelte a lányt. Leült mellé az asztalhoz, igyekezett minél jobban elmagyarázni a tananyagot. Utána végighallgatta a napját, miközben vacsorát csinált neki. Ilyenkor megtehette, hogy ő szolgálta ki Lilit, mert ha az apjuk otthon volt, akkor minden feladat a lányra hárult.

A férfi azonban későn ért haza. Lili már aludni ment, Jácint is éppen arra készült, hogy ágyba bújjon, amikor meghallotta a kulcscsörgést. Dermedten álldogált az előszobában, pedig ő is tudta, hogy jobb lenne, ha eltűnne az útból.

– Miért nem alszol még? – dörrent rá köszönés nélkül az apja. Ledobta az aktatáskát a cipők mellé, miközben az ajtó hangos döndüléssel vágódott be utána. Jácint nyelt egyet.

– Tanultam – válaszolta halkan. Az apja halkan felnevetett.

– Azt nem árt. – Felé fordult, lépett egyet, Jácint pedig levegőt sem mert venni. A férfi megállt előtte. – Ha év végén is olyan jegyeid lesznek, mint félévkor, megnézheted magad.

A férfi megpaskolta az arcát. Jácint továbbra sem mozdult.

– A húgod?

– Alszik.

A férfi bólintott. A lány szobája felé nézett, Jácintot pedig leverte a víz. Aztán az apja visszafordult hozzá.

– Húzzál aludni! Én is álmos vagyok, kész röhej, mennyi melót sóztak a nyakamba.

– Jó éjt! – mondta Jácint, még egy apró mosolyt is magára erőltetett, de csak akkor mert megindulni a szobájába, amikor az apja a konyhába ért. Résnyire nyitva hagyta az ajtót, hogy hallja, merre halad a lakásban. Egészen addig nem bírt aludni, míg teljes csend nem borult az otthonára.

Jácint kalapáló szívvel haladt az ismerős utcában. Szeretett volna szaladni, szinte repülni, de nem akart megizzadni. A nap erősen tűzött, neki pedig nem volt kedve cipelni a kabátját. A hangulata is az időjárásra hasonlított: nem tudott nem mosolyogni.

Az ajtó szinte azonnal nyílt, amint becsöngetett.

– Szia!

Imádta ezt a mosolyt. Peti ellépett az útból, Jácint pedig alig várta, hogy bemehessen utána a halóba. Mégis lassan, lágyan hajolt hozzá, lehunyta a szemét, amikor a szájuk összeért. Talán halkan fel is nyögött, nem tudta volna megmondani. Hosszú, nagyon hosszú percekig nem számított semmi más, teljesen elmerült a csókban, csak akkor döbbent rá, hogy Peti tovább szeretne lépni, amikor a férfi ujjai a pólója alá kalandoztak.

– Ezúttal is sietsz? – kérdezte, Jácint pedig kelletlenül bólintott.

– Nagy kár. Reméltem, hogy kicsit többet tudunk együtt lenni.

Jácint rosszul érezte magát a csalódottságtól, ami Peti hangjában csengett, de még az ő kedvéért sem merte kockáztatni, hogy elkésik otthonról.

– Ne haragudj! – suttogta, Peti azonban nem időzött jobban a témánál, hanem a nyakát vette célba, Jácint pedig hamarosan azt is elfelejtette, miről beszélgettek. A valóság durvábban tört rá, mint várta.

– Ne így! – tört ki belőle, amikor a férfi a hasára fordította. Jácint pánikszerűen lökte el magát az ágyról, hirtelen komoly késztetést érzett rá, hogy felkapja a ruháit, és elszaladjon. Peti hátrébb húzódott, a sarkára ült, összevont szemöldökkel, értetlenül nézett rá.

– Jól van, nyugi – szólalt meg. – Ha nem szereted így, nem kell.

Jácint próbálta lecsendesíteni a szívverését. Mélyeket lélegzett, de a tény, hogy Peti továbbra sem mozdult, egyszerre segítette és hátráltatta abban, hogy megnyugodjon. Bele sem mert gondolni, mi járhat a férfi fejében, minek tulajdoníthatja a viselkedését. Jácint meg akarta menteni a helyzetet. Visszakúszott a férfihoz, feltérdelt, megcsókolta. A mellkasuk összesimult, a ritmikus dobogás képes volt arra, hogy legyűrje benne a pánikot. Végigcsókolta Peti mellkasát, aztán az ölére hajolt, a férfi sóhajaiból merítkezett.

– Ha folytatod – zihálta Peti nemsokára. – Akkor ebből ennyi lesz.

Jácint eltávolodott tőle, visszafeküdt a hátára. Figyelte, ahogy a férfi magára görgeti az óvszert, elhelyezkedik a combjai között, és megcsókolja, mielőtt beléhatol.

Vele sosem érzett fájdalmat. Bár nem is csodálta, hiszen a férfi mindig gondoskodott az előjátékról, síkosítót és óvszert használt. Vigyázott rá. Szerette a testét. Jácint pedig őt szerette, már az elején belezuhant a férfi kedvességébe. A zöld szemekbe, amik most is úgy csillogtak, mintha kincset tartana a karjaiban. Jácint szerette elhinni, hogy tényleg ilyen sokat ér…

Szex után mindig adott magának néhány békés percet. Kiélvezte, hogy Peti hozzásimul, puszikat szór a vállára, csiklandósan összerázkódott, amikor a férfi ujjai végigszaladtak az oldalán, és nem bírta ki nevetés nélkül. Gyűlölt felkelni, lemosdani, elindulni, de nem húzhatta sokáig az időt.

– Egyszer szeretném, ha nálam aludnál – törte meg Peti a csendet.

Jácintot ledermesztették a férfi szavai. Mindennél jobban vágyott rá, hogy megtehesse, hogy vele alhasson, vele ébredhessen, hogy ne kelljen elrohannia az együttlétük után. Aztán eszébe jutott a húga, és rögtön felült, kicsúszott az ágy szélére.

– Valami rosszat mondtam? – kérdezte Peti meglepetten. Jácint megrázta a fejét, és felkelt. Visszapillantott, mielőtt a fürdőbe ment volna.

– Lemosdok, jó?

Nem várta meg a választ. Magára zárta az ajtót, a csempének támasztotta a homlokát. Nem sokáig zuhanyozott, sietnie kellett, pedig legszívesebben megkérte volna Petit, hogy tartson vele. Egyszer, amikor több időt tudott ellopni, együtt tusoltak, az élményt elraktározta az emlékeiben.