A.Zavarelli

Reaper - Kaszás

Boston alvilág II.

A.Zavarelli – Reaper – Boston alvilág II.

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A.Zavarelli – Reaper (Boston underworld II.)

Copyright © 2016 by A.Zavarelli

All rights reserved.

Hungarian edition ©Book Dreams Kiadó 2023

Hungarian translation ©Fazakas Emese

Minden jog fenntartva!

Szöveget gondozta: Bakos-Fejér Anikó, Fazakas Emese

Borító: Fazakas Emese

Kép forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9786156155979

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást!

Prológus

Sasha

– Nem szeretem, ha azzal a sráccal töltöd az idődet – mondja anya.

Lehajolok, becipzározom a csizmám, hogy ne lássa az arcomat.

– Jól van, anya. Bírom őt.

– Egyszerűen nem értem, Sasha – kezd az újabb monológjába. – Jó lánynak neveltelek. Mindig is olyan jó kislány voltál. A legokosabb. A legfényesebb jövő állt előtted. Igazi lehetőség, hogy kikerülj erről a környékről, és kezdj valamit az életeddel. Most meg ezekkel a srácokkal vagy összeborulva...

A nővéremre, Emilyre pillant a szoba másik végében, mintha kettejük nevében beszélne. Valahányszor meglátnak Blaine-nel, mindkettejük arcára kiül a csalódottság. Nem tudják, miért teszem, amit teszek. Fogalmuk sincs, de jobb is így.

Biztonságosabb.

Összeszorítom a szememet, és megpróbálom elhessegetni a mögöttük lévő nyomást. Öt dolog, apám hangja visszhangzik a fejemben. Keress öt dolgot, amit szagolhatsz, hallhatsz, láthatsz és megérinthetsz. Biztosítsd be magad, Sasha!

Így is teszek.

Ezt senki sem tudja rólam. Naponta majdnem tízszer csinálom ezt. Mindig is túlságosan fel voltam pörögve. Anyám nem tudta, hogyan kezelje, mint ahogy sok minden mást sem, ezért apára bízott. Az ő hangja megnyugtatott. Egy keményen dolgozó ember alázatos hangja, aki szerette és gondoskodott a családjáról. Ha most itt lenne, pontosan tudná, mit kellene tennem. Pontosan tudná, hogyan akadályozzam meg, hogy megfulladjak. De nincs itt. Tizenkét éves korom óta nincs itt, mert Emily születésnapján szívrohamban meghalt. Most csak mi hárman vagyunk, és úgy élünk, mint egy ház, amelynek nincs alapja.

Anya újabb köhögési rohamot kap, és a stressz teljes erővel visszatér a testembe.

– Vissza kell menned az orvoshoz – szidom őt. – Már hetek óta így köhögsz. Nem tetszik ez nekem. Túl sokat dohányzol.

Felemeli a kezét, és portugál nyelven káromkodik. Bár fiatalon elköltözött Brazíliából, még mindig gyakran használja az anyanyelvét, amikor felkapja a vizet. Ami nagyjából mindig megtörténik.

– Túl sokat dohányzom, mert mindig aggódom kettőtök miatt! – túr a hajába. – Miattad vannak ezek az ősz hajszálak! Úgy nézek ki, mint egy öregasszony!

Nevetek és megrázom a fejem, bár ez tényleg nem vicces. Aggódom érte. De imád minket hibáztatni az ősz hajszálaiért.

– Annak köze lehet a túl sok dohányzáshoz – szól közbe Emily.

Anya megveregeti mindkettőnk vállát, és megsimogatja az arcomat.

– Gyönyörű lányom – mondja, és a szemei ragyognak a szeretettől. – Csak a legjobbat akarom neked.

– Tudom. – Felnyúlok, és megszorítom a kezét.

A pillanatot elrontja, hogy kopogtatnak az ajtón. A gyomrom felfordul, amikor anyám odasiet, hogy kinyissa az ajtót. Blaine tintafekete tekintete rátelepszik, ajka mosolyra húzódik. Bárki másnak ez udvariasnak, sőt bájosnak tűnne, de számomra ez a mosoly pontosan azt rejti, amit csak láttatni akar. A felszín alatt kavargó gonoszságot, amely minden alkalmat megragad, hogy kiszivárogjon, és lerombolja a nagyszerű illúzióját.

– Mrs. Varela! – Lehajtja a fejét és megcsókolja anya kezét. – Minden alkalommal egyre szebb, amikor látom.

Anya merev, tisztelettudó mosollyal köszönti, de tudom, hogy Blaine látja a félelmet a szemében. Én is látom. Őt ez a félelem izgatja. A tudat, hogy sem én, sem Emily, de még anyám sem tehet semmit. Az olyan férfiak, mint ő, mindig megkapják, amit akarnak. A probléma az, hogy ez sosem elég. Lekötöm a figyelmét, de minél többször jön ide, annál inkább elkalandozik a tekintete.

Emilyt nézi. Az állandó pánik a mellkasomban fellángol, ahogy a tekintete átsuhan rajta. Minden akaraterőmre szükségem van ahhoz, hogy ne lássa, mennyire zavar. Jövő héten megy főiskolára. Már csak egy hét, és biztonságban lesz. Még egy hét, és nem tudja ellenem fordítani.

– Ne késs el, Sasha – csókol arcon anya, én pedig mosollyal válaszolok.

– Ne aggódj – mondom neki. – És hívd fel az orvost.

Bólint, majd Blaine kikísér a kocsijához. Fütyörészik miközben megy, és ez rettegéssel tölt el.

Miután beül a kormány mögé, felém fordul. Az ujjai behatolnak a személyes terembe, erős szorításba fogja az állam. Nem hátrálok meg, de dolgoznom kell azon, hogy leplezzem az undoromat.

– A húgod gyorsan nő, hé. Elvitte már valaki kocsikázni?

– Van barátja – hazudom.

Durva ujjai végigsimítanak az arcomon és a nyakamon, elidőzve a zúzódáson, amit akkor hagyott, amikor utoljára látott. Sötét szemei egy pillanatra megcsodálják a keze munkáját, mielőtt újra találkozik a tekintetünk.

– Jobb, ha jó kislány leszel, Sasha – mondja. – Kezd elegem lenni a viselkedésedből.

A többi szót kimondatlanul hagyja, amikor beindítja az autót, és bekapcsolja a zenét. Nem kell hallanom a fenyegetéseit. Tisztában vagyok vele, hogy mit fog tenni.

Visszafordítom a tekintetemet az ablak felé, és azt kívánom, bárcsak soha ne vett volna észre.

***

Újra itt van.

Engem bámul. Mindig bámul. Figyel, méreget... Vár. Nem tudom, mire. Soha nem szól egy szót sem. Egyet sem. Mindenki másnak igen. Csak nekem nem.

Gyakran azt hiszem, hogy gyűlöl engem olyan okból, amit nem értek. De aztán rám emeli azokat a gyászos, whiskyszínű szemeit, és szeretném azt hinni, hogy valami mást is rejt a sötétségük. Ő az egyetlen, aki átlát a hamis mosolyon az arcomon. Mintha megértené, hogy a mellkasomból visszhangzó nevetés, amikor Blaine elsüt egy viccet, ugyanolyan hamis, mint az ő egész személyisége.

Hamis remény.

Ezt látom, amikor ránézek.

Soha nem hittem a mesékben. Az én történetemben nincs fehér lovag. Csak én. És nem én vagyok az a lány, aki megkapja a herceget. Én vagyok a lány, akit megdug, mert megteheti.

Blaine nem az első fickó. Mindannyian azt mondják, milyen csinos és édes vagyok. Amikor a tükörbe nézek, nem látok szépet. Nem látok magamban semmi édeset. Egy összetört és mocskos lányt látok. Szégyent és önutálatot. A szajhát, akit Blaine a személyes bokszzsákjának használ. A dolgok, amiket meg kellett tennem ebben az életben, nem szépek vagy édesek, ahogy én sem vagyok az.

Megbékéltem ezzel.

A sérült lelkeknek megvan a maguk szépsége. Egy sötét, félelmetes szépség. Ugyanezt a fajta szépséget ismerem fel Ronanban. Ő nem olyan, mint a többi férfi, akik elmondják, mennyire akarják a testemet. Vagy a mocskos dolgokat, amiket tenni akarnak velem. Egy lány számára, aki tizenhárom évesen szinte egyik napról a másikra vált stréberből bombázóvá, azt hittem, hogy ezek a szavak jelentenek valamit. A fiúk mindent mondtak, amiről úgy gondolták, hogy hallani akarom. És azt hitték, hogy néhány kedves szó, amit felém dobnak, feljogosítja őket arra, hogy egy kis időre az övék legyek. De csak egy kis időre.

A végén mindig visszadobnak. Semmit sem jelentek nekik.

Ha Blaine-ről van szó, még kevésbé vagyok valaki.

Aznap, amikor meglátott és eldöntötte, hogy az övé vagyok, a sorsom kőbe vésődött. A megbánásom és a gyűlölet méregként kavarog bennem, befeketítve mindent, ami körülöttem van.

Már nem látom a jót a világban. Nem tudnám megmondani, hogy pontosan mikor szűnt meg, csak azt, hogy megszűnt. A szívem már régen leállt. Könnyű bezárva tartani magam ebben az ürességben. Azonban a kétségbeesés túl gyakran szivárog be.

De aztán Blaine idehoz, és meglátom ezt a férfit a szomorú, barna szemekkel, és egy kis napfény tör át az egyébként sötét létezésemen.

A szemében valami mást látok. Halálos és csendes. Zárkózott és titokzatos. Nem beszél, mint a többiek, csak azért, hogy járjon a szája. De tudom, hogy ki ő, és mit csinál.

A Kaszás.

Így hívják őt a MacKenna-szindikátusban. A név magáért beszél. És ez az ember – ez a hidegvérű gyilkos – mégsem képes beszélni velem. Az arca rózsaszínre pirul valahányszor felé nézek, aztán az állkapcsa megfeszül a harag erejétől.

Olyan vágyat ébreszt bennem, amit nem kellene. A szívem megáll, hogy rohanva meginduljon minden alkalommal, amikor belép a szobába. Rossz állapotban vagyok, mint egy rozsdás, régi motor, és úgy érzem, ez az idegen az egyetlen szerelő, aki képes lenne helyrehozni.

Ostoba elképzelés, olyan buta kislányoknak, akik még mindig hisznek a mesékben.

Egy dolgot biztosan tudok, hogy ez a gyilkos – a Kaszás – nem az én fehér lovagom. Sőt, ebben a történetben, nagyon is gyanítom, hogy ő lehet a gonosz. Mert ha Blaine valaha is rájön, hogy mit érzek, az biztosan a halálom lesz.

1.

Sasha

Ma este a boxban ül. Engem figyel, ahogy körbejárok és segítek Kayának az italokkal. A Slainte ma este tele van, és a VIP-terem is zsúfolásig megtelt. Így van ez azóta, mióta az írek elkezdtek szövetségre lépni az orosz maffiával. Valami, amiről technikailag nem kellene tudnom, de mindenki tudja.

Ezen nem lehet segíteni, ha nekik dolgozol. Általában nem szolgálok fel italokat, de ma este nem vagyunk elegen. Úgy szolgálom ki ezeket az embereket, hogy táncolok nekik. A színpad csillogó fényei alatt táncolok, és úgy érzik, hogy minden fantáziájukat teljesíthetem.

Kiváló hazudozó vagyok. A manipuláció mestere. Mára már művészi szinten űzőm. Ahogy rájuk nézek, és ahogy a fejemet oldalra döntöm... Arra gondolnak, hogy milyen mocskos dolgokat akarnak velem csinálni. Én a haldokló anyámra gondolok otthon. Arra, hogy mennyire utálom ezt az életet és mindenkit benne. Annyi gyűlölet van bennem, hogy csak idő kérdése, mikor robban ki.

De bármi lehetek, amit csak akarnak, amikor a színpadon állok. Egy szent vagy egy bűnös. A szomszéd lány vagy az utcasarkon álló. Az egyetlen dolog, ami nem lehetek, az önmagam.

Mert az a lány már régen eltűnt, és már én sem tudnám megmondani, hogy ki ő. Ez a probléma a hazugságokkal. Végül elkezdenek valóságosnak tűnni, a legvégén te is hinni kezdesz bennük.

Egy nagy, kibaszott káosz vagyok, szép hazugságokba csomagolva. A bostoni alvilág három évvel ezelőtt belém vájta karmait, és már nem akar elengedni. Örökké tartó rideg és magányos hely annak az embernek az árnyékában élni, aki ezt a káoszt az életembe hozta.

Már túltettem magam ezeken. A maffiózókon. Az ügyfeleken. A bámészkodókon, a megjegyzéseken és a fogdosó kezeken. Idejönnek, hogy a melleimet bámulják és a seggemet csapkodják, míg a feleségeik otthon vannak és a gyerekekkel foglalkoznak. Kimerült és fáradt vagyok.

Egész életemben próbáltam jó kislány lenni, ahogy anya is akarta. De most, készen állok a rosszra. Kész vagyok azt mondani, hogy bassza meg ez a világ, és mindenki benne; fittyet hányok a következményekre. Az egyetlen dolog, ami még az épelméjűségemhez köt, az anyám, de ha ő sem lesz, már nem fog érdekelni ez a sok szar.

Erről jut eszembe, hogy szükségem van egy Red Bullra, mielőtt fellépek a színpadra. A zsebemben lévő tabletta hívogat. Dexedrine, az új kedvenc vétkem. A húgomé volt, de már csak azért használom, hogy ébren maradjak.

Követem Kayát a bárpulthoz, és leadom a rendelést az italommal együtt, amit a pultos elsőként hoz. Általában nem szoktam inni tánc előtt, még utána sem, de mostanában ez az egyetlen dolog, ami átsegít a színpadi fellépéseimen. Amíg Kaya figyelme máshol jár, a számba dobom a tablettát, és leöblítem a vodka-Red Bullal. De amikor újra kinyitom a szemem, Kaya rám bámul.

– Szarul nézel ki – jegyzi meg.

– Köszi, édes!

– Azért mondom, mert így van – vonja meg a vállát. – Mikor ettél utoljára?

Próbálok visszaemlékezni, de nem megy. Valószínűleg ma reggel. Vékonyabb vagyok a megszokottnál, ennyit tudok. De ez most nem igazán szerepel a fontossági listámon. Teszek rá. Az anyám haldoklik. Kibaszott rák.

A szoba forogni kezd, ahogy a pirula bejut a véráramlásomba, és elönti a forróság az agyamat. A figyelmem a bárpult körül cikázik, amíg várakozunk, a nevetés és a zajok összemosódnak. Ez a sok ember, akik jól érzik magukat. Basszák meg! Bassza meg a maffia! És bassza meg a rák is! Ki akarok innen jutni. El ebből az életből, el a vérből. A vérből és a sötétségből, ami beborította minden porcikámat.

És ami a legfontosabb, távol tőle.

Ronan.

A legnagyobb kibaszott hazug mind közül. Úgy tesz, mintha leszarna. Úgy tesz, mintha nem látná, hogyan nézek rá. Vagy ahogyan ő néz rám. Mintha azt kívánná, bárcsak eltűnnék. Én vagyok a legnagyobb bánata.

És még mindig érte dobog a szívem.

A férfi, aki osztozik a titkomon. A férfi, akinek a kezében az életem. Néha úgy gondolom, tudnám szeretni. De legtöbbször csak gyűlölöm őt. Mert elgyengít. Mert arra csábít, hogy maradjak. Mert azon tűnődöm, mikor tesz végre jót, és öl meg engem is. Nem tudom, hogyan lehetségesek az ilyen ellentétes érzések. Legszívesebben felpofoznám őt. Az arcába akarok üvölteni, és kényszeríteni, hogy elismerjen engem. A velem szembeni gavallér hozzáállása rosszabb, mint bármely fájdalom, amit Blaine valaha is okozott nekem. Még csak meg sem érdemlem a figyelmét. Egy pillanatra sem. És mégis, amikor belép a szobába, számomra minden más megszűnik létezni. Tudom, hogy itt van ma este. Ezért nem tudok koncentrálni. Sötét energiája végigsöpör a termen, mielőtt meglátnám. Mindig itt lesz köztünk ez a szál. Összeköt minket. Nem tudom, hogy ez a közös titkunk miatt van, vagy valami egészen más. Nem tudom, hogy el lehet-e szakítani ezt a szálat. Hogy egyáltalán akarom-e, hogy elszakadjon. Ő olyan, mint egy drótkötél, amit az érzelmek ötös kategóriájú hurrikánja robbanthatna csak ki belőlem. De én a legmagasabb szintű mazochista vagyok, ezért hagyom, hogy megpróbáljon elpusztítani. Újra és újra.

Kétlem, hogy valaha is tanulnék belőle.

Miután Kaya és én kivisszük az italokat, és visszamegyünk a VIP-szalonba, ott találom őt. Amikor elhaladok az asztala mellett, rám pillant. Egy ital van a kezében. Egy dupla adag Jameson, tisztán. Soha semmi más.

Tovább kellene mennem. Automatikusan tartom az irányt, mert minden más lehetőség valószínűleg olyan állapotba sodorna, amit nem akarok.

Végül megállok.

Nem tehetek róla. Nem tudok segíteni rajta. Van egy megállapodásunk, ő és én köztem, amelyben kerüljük egymást, és úgy teszünk, mintha a másik nem is létezne. Csakhogy én sosem egyeztem bele ebbe az alkuba. De van egy ki nem mondott kikötés is, hogy ha megszegem ezt a megállapodást, akkor valószínűleg meg kell ölnie. Általában nem provokálom őt, de ma este vakmerőnek érzem magam.

Ideges vagyok. Rá akarom kényszeríteni. Azt akarom, hogy most az egyszer kényelmetlenül érezze magát, csak azért, hogy ne kelljen egyedül lennem. Fel akarom dörzsölni a bennem gennyesedő, már amúgy is sérült sebet.

A tekintetem a poharáról az asztal tetején pihenő kezére vándorol. Erős. Férfias. Elegáns. Azok a kezek életeket vesznek el. Azok a kezek nem haboznának, ha az enyémet is elvennék. És mégis, a sors furcsa fintora, hogy ezek a kezek adták vissza az életemet.

Az emlékek hatására a pulzusom felgyorsul. Minden érzékszervem beindul. Össze vagyok kötve vele és megvisel a jelenléte, készen állok, hogy összeomoljak és elégjek. A szobában körülöttünk káosz uralkodik, de az epicentrumban, ahol ő és én együtt vagyunk, minden csendes és nyugodt. Mint egy mágnes, úgy vonzza a tekintetemet az arcára. Nincs olyan férfi ebben a szobában, aki vetekedhetne vele. Olíva bőr. Határozott állkapocs. Erős orr, és olyan bűnös ajkak, hogy legszívesebben beleharapnék, hogy elvérezzen. Csak hogy megízlelhessem a sötétségét. Csakhogy biztosan mondhassam, hogy ő ember. Mert néha nem tudom eldönteni ember-e, vagy csak egy gép? Csak a gyilkolás égető szükségletével és vágyával van programozva, ahogy azt suttogják róla. Láttam őt ölni. Megízleltem a dühét. Olyannyira belekóstoltam, hogy egy része rám is átragadt, megfertőzve engem a benne élő állattal. Vágyom arra az állatra. Mindenre vágyom ebben a férfiban, a tökéletes öltönyeivel és az emberi érzelmek teljes hiányával. Talán, de csak talán, irigylem őt.

Milyen érzés lehet, ha nem érzel semmit? Egyáltalán semmit.

Ezt az érzést akarom magamnak.

A pupillám kitágul, és ahogy végignézek rajta, eltorzul a kép. Még homályos látással is hibátlan. Soha nem fogod másban látni, csak öltönyben. Az arcbőre néha sötét, de legfeljebb csak egynapos borostát visel. A haja oldalt borotvált, felül hosszabbra nyírt. Tiszta vágású, ápolt, kifinomult és teljes ellentéte a hibáknak, amelyek engem összetartanak.

Fekete keretes szemüvege alatt gyermeki barna szemei felmérnek engem. Sűrű, sötét szempillák szegélyezik őket, amelyek mögé gyakran próbál elrejtőzni, mert tudja, hogy azok a szemek elárulják őt. Azok a szemek megtörik a hideg burkolatát a mögötte rejlő ártatlanságnak. Vannak pillanatok, mint most is, amikor kifejezetten jóindulatúnak tűnik. Gyorsan végigsiklik a pillantása a testemen, majd a szemei elsötétülnek. Nem látok benne soha éhséget, őrület csillan benne.

Ó, szeretem ezt az őrületet. Mert az őrület jobb, mint a semmi. Az őrület azt jelenti, hogy nem teljesen immunis az érzésekre. Az őrület azt jelenti, hogy nem közömbösséget érez, amikor rám kell néznie.

Kibaszott seggfej!

– Szia, Ronan! – A hangomban édes méreg van, és remélem, hogy meghallja. – Én is örülök, hogy látlak. Igen, az anyám remekül van, köszönöm, hogy kérdezted. Haldoklik, de tudod, ilyen az élet. Ó, és Em is remekül van, ha esetleg érdekelne.

Rám pislog, és egy pillanatra majdnem azt hiszem, hallucinálok, mert megesküdnék rá, hogy a bűntudat szikrája villan át azokon a barna íriszeken. De a tekintete gyorsan kihűl, és hirtelen késztetést érzek arra, hogy megöleljem magam.

Nem tudom, miért vagyok vele ilyen szemét. De idegesít, és én is idegesíteni akarom őt. Ezektől a tablettáktól megőrülök, de vagy ez lesz, vagy összeesek a kimerültségtől. Össze akarok balhézni valakivel, és ez a valaki most történetesen ő. Azonban nem reagál. Soha nem válaszol.

Megigazítja a gallérját, és az ajtó felé pillant, gondolatban menekülési lehetőséget keresve. Számolja az ajtóig vezető lépéseket. Mindig ezt csinálja. Nem hiszi, hogy észreveszem. De észreveszem. A számok ott vannak a fejemben, és én is együtt számolok vele.

Kényelmetlenül érzi magát miattam. Nem nehéz kitalálni, hogy miért. Biztos vagyok benne, hogy gyakran gondolkodik azon, hogy megszabaduljon az egyetlen elvarratlan száltól, ami kibogozhatja őt. Egyáltalán nem kétlem, hogy megbánta a két évvel ezelőtt történteket. Hogy ezt a gondolatot nyomatékosítsa, azzal utasít el, hogy előhúzza a telefonját a zsebéből.

Az egyik ügyfél csettint az ujjával, és ez kizökkent az álmodozásból. Abban a pillanatban, ahogy arrébb állok az asztaltól, Ronan is feláll és kilép az ajtón.

***

Amikor betoppanok a lepusztult dorchesteri lakásba, amit az otthonomnak hívok, alig bírom nyitva tartani a szemem. A hely nem túl szép látvány. Ugyanaz a lakás, amelyben egész életemet töltöttem, egy anyával, aki keményen dolgozott, hogy ne a beázott tető legyen a fejünk fölött. Két hálószoba, egy nappali, egy konyha és a legalapvetőbb bútorok.

Soha nem voltak szép dolgaink. Miután apám meghalt, anya arra költötte a pénzét, hogy engem és Emilyt etessen, felöltöztessen és egészségben tartson. Nagyjából ennyi történt. De a ház mindig tiszta és rendezett volt, és mindig otthon éreztem magam.

Most porosodnak a bútorok, és dohos szagot érzek, amitől nem tudok megszabadulni, bármennyit is szellőztetek. A munkahelyi ruháim, a különböző gyógyszeres fiolák és orvosi felszerelések, amelyekre anyának szüksége van, szétszórva vannak a lakásban.

Emily Kaliforniában van, ösztöndíjjal az UCSD[1]-re jár, így a legtöbb cucca eltűnt. A rózsaszín lányos dolgai nélkül minden szürkére változott. Ez ugyanaz a hely, ahol mindig is éltem, de ha most ránézek, már nem érzem magam otthon.

Belépek a konyhába, és ott találom Amyt az asztalnál ülve, amint egy magazint lapozgat.

Amikor anya túl beteg lett, fel kellett vennem egy ápolónőt, mert a munka miatt nem tudtam itt lenni. Amy volt a megfelelő nő erre a munkára. Aranyos, kedves, és nagyon jó abban, amit csinál, olyan kényelmet biztosít anyának, amilyet csak lehet. Ráadásul főz rám, szóval lényegében ő az egyetlen, aki jelenleg életben tart.

– Hogy van? – kérdezem.

– Most éppen ébren van – válaszolja Amy. – Összeszedettnek tűnik, ha be akarsz menni hozzá.

A konyhaasztalra dobom a táskáimat, és élvezettel ragadom meg a lehetőséget. Nem sok ilyen pillanat van már, úgyhogy kihasználom az alkalmat, amikor lehet.

– Köszönöm, drágám!

– Nincs mit – mondja. – Elmegyek éjszakára, a vacsora a hűtőben van.

– Rendben, vezess óvatosan! Holnap találkozunk!

Amy kisurran a bejárati ajtón, én pedig felveszek egy melegítőt, mielőtt anya szobájába megyek. Nem akarok parfüm- és szeszszagú lenni, amikor meglátogatom őt. Tudja, hogy mivel foglalkozom, de ez nem jelenti azt, hogy az arcába kell vágnom. Megpróbálom elkerülni, ha tehetem.

Anyám nagy reményeket fűzött hozzám. Gyermekkoromban szeretettel tekintett engem a „kis számológépének”. Keményen dolgoztam az iskolában, és minden évben bekerültem a kitűnő tanulók közé. De a matematika mindig a legrosszabb tantárgyam volt. Annyi házi feladatot buktam el, hogy a tanárnő végül arra ösztökélte anyát, hogy fogadjon fel egy magántanárt. És amikor a tanár eljött segíteni, megtudtam, hogy egyáltalán nem vagyok rossz matekból. Valójában bármilyen számítást meg tudtam csinálni, amit csak feladott, amíg az nem papíron volt. Nemsokára már számításokat és egyetemi szintű matematikai egyenleteket csináltam.

Ez mindenkit sokkolt, anyámat különösen. Amikor megkérdezték, hogyan számoltam ki, nem tudtam megmagyarázni. Ez csak egy olyan furcsa dolog, ami természetes volt számomra, és anyám meg volt győződve arról, hogy sok helyre eljutok vele. Így hát érthető, mennyire csalódott lett, amikor a tehetségemet inkább a helyi sztriptízbárba vittem.

De nem sajnálhatom, mert ez azt jelenti, hogy gondoskodhatom róla az utolsó hónapjaiban. És ezt nem a mateknak köszönhetem, hanem a táncnak. Csak így tudok most az anyám szemébe nézni, és elhinni, hogy helyesen cselekszem. Mert ha nem táncolnék, ő nem lenne itt. A saját otthonában. Nem tudnék úgy gondoskodni róla, ahogy megérdemli. Ahogy ő gondoskodott rólam egész életemben.

A tekintetem az ágyban fekvő aprócska testén landol. Már alig foglal helyet. Nem számít, hányszor látom őt így, a látvány minden alkalommal úgy nyom össze, mint tonnányi tégla. Fájdalmas gombóc alakul ki a torkomban, és a szemem mögött érzem a nyomást, de visszafojtom, miközben elindulok felé.

– Szia, anya! – hajolok le hozzá, és adok egy puszit az arcára. – Hogy érzed ma magad?

Köhög, és felnéz rám zavaros, szürke szemével. Már nincs fény azokban a nevetős, ráncos szemekben. Csak fájdalom. Az ajkai szárazak és repedezettek, de meg sem próbálja megmozdítani őket. Most túl erőtlen ahhoz, hogy beszéljen. Mostanában egyre gyakrabban fordulnak elő ezek a gyenge napok, és tudom, hogy ez mit jelent.

Közel jár a végéhez. Már nem tudunk mást tenni érte, csak enyhíteni a fájdalmait. A nap nagy részében hol eszméleténél van, hol nem. Azokon a napokon, amikor tud beszélni, nagyrészt összefüggéstelenül beszél.

Ez a legszörnyűbb módja annak, hogy végignézd, ahogy elmegy valaki, akit szeretsz. Minden este, amikor hazajövök, és így látom őt, úgy érzem, mintha egy szögeságyon keresztül kúsznék át. De bármennyire is szörnyű, tudom, hogy hálás. Mert itt van az otthonában, ahol minden ismerős és békés. Nem engedném, hogy hospice-ba menjen. A jövedelmem nagy részét az otthoni ápolónő fizetése és a lakbér fenntartása emészti fel, de minden egyes centet megér. Legalább a végén elmondhatom, hogy ott halt meg, ahol a legkényelmesebben érezte magát. Ahol a legboldogabb volt. Ez lesz az egyetlen jó dolog, amit életemben valaha is tettem. Az egyetlen dolog, amire büszke lehetek. Anya megpróbálná az ellenkezőjét mondani, de nem túl jó hazudozó. Még mindig azt hiszi, hogy jó kislány vagyok. Hogy én vagyok az ő angyala. De téved.

Régen jó voltam. Templomba jártam. Önkénteskedtem. Keményen dolgoztam az iskolában. Mindent megtettem, amiről az anyám azt mondta, hogy fontos, még akkor is, amikor nem volt hozzá kedvem. Egész életemben jó voltam, és hova jutottam vele? Van egy szaros okostojás húgom és egy rákos anyám. Ez van.

Hamarosan elhagy, és én nem akarom, hogy elmenjen. Könnyek között mondom el neki, mert nem tudok mit tenni. Megszorítja a kezemet, és ettől megint kiborulok.

– Nem vagyok az angyalod, anya – suttogom neki. – Semmi vagyok nélküled. Nem akarok többé próbálkozni. Nézz rám. Nézz magadra. Ez így rohadtul nem fair!

Anya megérti az őrületemet. Rám pislog, és egy könnycsepp gördül végig az arcán. Letörlöm, miközben a saját szemem is elhomályosul. Tudja, honnan jöttem. Gyűlöli, hogy csapdába estem ebben a világban, és hogy nem tudok szabadulni. Tudom, hogy aggódik értem. Mindig is ez volt a legnagyobb aggodalma, hogy kijussak innen, mielőtt ő elmegy. De mindketten tudjuk, hogy ez nem fog megtörténni.

A MacKenna Szindikátustól való szabadulás nem lesz könnyű. Túl sokat tudok. Túl sokat láttam. Ha elmennék, tudom, ki lenne az, aki levadászna. Nem akarom, hogy ő legyen az, aki megöl. Nem érdekelne, ha valaki más lenne. De ő! Nem tudnék a szemébe nézni, amikor az utolsó lélegzetemet veszem. Az még rosszabb lenne, mint maga a halál. Az lenne a legfájdalmasabb módja a halálnak, mert mindazok után, ami történt... tudnám, hogy nem habozna.

Egyelőre csak ki kell vernem a fejemből, és arra kell koncentrálnom, ami fontos. Egyik napról a másikra vigyázok anyára. Ez minden, amit tehetek.

Besétálok a fürdőszobába, hogy benedvesítsek egy kendőt. Ezt szereti, ettől jobban érzi magát. Az egyetlen kis vigasz, amit adhatok neki. A homlokára teszem, és figyelem, ahogyan engem néz. A legidősebb lányát. A büszkeségét és örömét.

– Tudod mit, anya – suttogom. – Nem kell aggódnod miattam. Ki fogok szállni, és Kaliforniába fogok költözni, Em közelébe. Talán segíthetek neki az iskolai munkájában, ki tudja. Lehetnék a matektanára vagy ilyesmi.

Az ajkai megrándulnak, és szinte látom, hogy úgy mosolyog, mint régen. A mosollyal, amely egy egész szobát beragyogott. Mindig olyan gyönyörű volt, és most csak egy üres burok.

– Azt mondja, ott egész évben szép az időjárás – folytatom. – És van ott egy gimnáziumi barátom is. Emlékszel Sarah-ra, ugye?

Pislog, de elragadtatással mered az arcomra. Sarah még mindig Dorchesterben él, egy lebujban dolgozik, és négy gyereke van, de ezt nem kell tudnia anyának. A legnehezebb az egészben az, hogy azon aggódik, mi lesz velem és Emmel. Nem akarom, hogy aggódjon. Azt akarom, hogy békében legyen. Még mindig bűntudatom van a korábbi érzelmi kitörésem miatt, ezért folytatom:

– Ő egy színésznő – kezdem. – Azt mondja, hogy tud nekem munkát szerezni. Persze semmi különöset. Lehetnék statiszta. Ismered azokat az embereket, akik a kávézókban ülnek a háttérben, vagy ilyesmi?

Pislogással jelzi, hogy folytassam.

– Találhatnék magamnak egy kedves, unalmas pasit. Tudod, mondjuk egy könyvelőt vagy ilyesmi. Valószínűleg egy Priust vezet, és maratont fut hétvégente, amikor éppen nem jótékonykodik.

Anya ajkai ismét megrándulnak. Vagy tudja, hogy csak kamuzok, vagy beveszi, amit mondok. Már nehéz megmondani, de úgy tűnik, boldog. Elhatározom, hogy ezt minden nap elmondom neki, amíg el nem megy. És akkor, és csakis akkor fogom megengedni magamnak, hogy megtörjek és elfogadjam a valóságot.

Kevés az esély arra, hogy az írek elengedjenek. De meg kell próbálnom. Még ha ez azt is jelenti, hogy nem sikerül. Legalább elmondhatom, hogy megpróbáltam. Mert a smink, a tűsarkú, a csillogás és a hajlakk mögött az a lány a színpadon már készen áll kitörni. Nem lesz többé bábu mások játékában. Elege van a férfiakból, akik kihasználnak, elvesznek és azt csinálnak, amit akarnak, mindenféle következmény nélkül.

Életem legszebb napja lesz, amikor már soha többé nem kell látnom egyikük arcát sem.

2.

Ronan

Engedelmeskedj

Készülj fel arra, hogy feláldozd magad a nagyobb jó érdekében.

Soha ne add meg magad. Mindig állj ellen.

Ne habozz megszüntetni minden fenyegetést.

Gyakorolj önuralmat.

Mindig legyél kifinomult és tiszta.

Folyamatosan törekedj a test és az elme erősítésére.

Élj tisztán. Ne igyál, ne dohányozz, és ne fogyassz cukros anyagokat.

Ne társulj kívülállókkal.

Soha ne kérdőjelezd meg a parancsokat.

Mindig törekedj a szabad nemzet céljára.

Mert amíg Írország láncra van verve, addig te is azon leszel.

– Csapj bele! – mondja Farrell.

Az üveg beleássa magát a térdem alatti bőrbe, ahogy küzdök, hogy még egyszer elismételjem az alapértékeket. Szomjas vagyok, és a nyelvem kiszáradt, így a szájpadlásomhoz tapad. Farrell türelme fogytán van, és ha nem szólalok meg hamarosan, a büntetés még súlyosabb lesz.

Elakadok a szavakban, és félúton elfelejtem, melyik tételnél tartok. A szemem nehéz, és nem tudom, hány nap telt el azóta, hogy utoljára aludtam. Kezdek dolgokat látni. Olyan dolgokat, amik nem valósak, azt hiszem. A karjaim a fejem fölé nyúlnak, de már nem érzem őket. A lábaim alig várják, hogy megkíméljenek az állástól, még akkor is, ha a törött üvegbe térdelek. Az edzésem kezdete óta eltelt két év alatt rájöttem, hogy az élet egyszerűen csak egyik fájdalmat a másikra cseréli. Soha nincs nyugalom. Még egy pillanatra sem. Az ügynökök nem rózsaágyban teremnek. Farrell ezt mondta nekem, amikor elvittek az egyetlen négy fal közül, amit valaha ismertem. Egy ház, négy ágy, négy másik srác. Fiúktól, akikkel nem beszélhettem.

Azt hiszem, akkor nyolcéves voltam.

– Mindig nyolcévesen kezdik az edzést – mondta Farrell.

Most tíz éves vagyok. Tíz.

Nem érzem magam tízévesnek.

Farrell szégyenkezve pillant le rám, és ez átéget. A padlóra vetem a tekintetem, és várom a büntetést. A vállam megereszkedik, és vereséggel hajtom le a fejem. A szemhéjam túlságosan elnehezül, és félek, hogy elalszom. Minden csontom fáj. A bőröm ég, és minden egyes mozdulatnál megremegek.

Farrell szó nélkül engedi el a csuklómat rögzítő bilincseket. Az ebből eredő esés az arcomat a betonhoz csapja. Nem tudok megmozdulni. Az arcom ég, és azt hiszem, vérzik. Farrell csizmájának hangja visszhangzik a padlóról, ahogy megmozdul mögöttem. Felhúzza a nadrágomat a bokámról, én pedig megpróbálok elhúzódni tőle. Coyne a csizmáját a hátam lapos részébe nyomja, és a padlóhoz szorít. Aztán meghallom a szarvasmarha bökő zümmögését.

Találok egy sötét foltot a falon, amit bámulhatok, mielőtt a talpamba döf. De ez nem segít. Soha semmi nem segít. Csak a fájdalom van.

Fájdalom. Feketeség. Fájdalom. Feketeség.

Szeretem a feketeséget.

Víz fröccsen az arcomra, és felébredek. Farrell fölöttem áll, és ismét parancsokat kiabál.

– Felkelni!

– Nem tudok – válaszolom.

Nem hazugság.

Bólint Coyne-nak, és a karomnál fogva felemelnek. Most már meztelen vagyok. Megint elvették a ruháimat, így tudom, mi következik. Belekényszerítik a kezemet a bilincsekbe, amelyek a karjaimat a fejem fölé nyújtják, és ehhez a lábamra kell állnom, hogy megtartsam a pozíciót. Az égési sérülések olyan erősek, hogy az ájulás szélén érzem magam. De tudom, hogy nem tehetem.

Coyne megjelenik a tömlővel. Hosszan permetez hideg vízzel. A testem reszket, de próbálok arra koncentrálni, hogy a számba szívjak belőle valamennyit. Annyira szomjas vagyok.

A tömlő elzáródik, és Coyne rám néz, majd vissza Farrellre.

– El fog ájulni.

Farrell bólint, majd elővesz egy újabb tablettát a zsebéből. Nem szeretem a tablettákat. Bármit, csak a tablettákat nem. Összepréselem az ajkaimat, de ő mégis belenyomja a számba. Keserű íze van a nyelvemen, és nincs más választásom, mint lenyelni.

A szívem túl gyorsan ver, és úgy érzem, a szemeim ki akarnak pattanni a koponyámból. Farrell a hátam mögé sétál, és ismét a nyakam köré húzza a hurkot. A mögöttem lévő falhoz köti, éppen csak annyira enged, hogy teljesen egyenesen kelljen állnom.

Megpaskolja az arcomat, és az ajtó felé mennek. Ahhoz, amelyik olyan helyekre vezet, amiket még sosem láttam. Amelyikre néha gondolok, amikor nem néznek rám.

– Ne aludj el, kisfiam – mondja. – Vagy soha többé nem ébredsz fel.

***

Kigombolom az öltönyöm gombjait, és a fekete zakót a falon lévő kampóra akasztom. Ebben a szobában minden pontosan olyan, amilyennek elképzelem. Tiszta és rendezett, az igényeimnek megfelelő munkaterület. Van egy rituálém, amikor belépek ebbe a szobába. Még a várakozás ellenére is, ami azokban a pillanatokban az ereimben lüktet, gondoskodom róla, hogy pontosan az elvárásaimnak megfelelően teljesítsek.

Minden tárgynak megvan a maga helye. Minden lépést óvatosan és megfontoltan kell megtennem.

Leveszem az órámat, majd az ingemet is. Két gomb a távirányítón, és Bach csellószvitjei szólnak a hangszórókon. Mindig hatvankét decibel, a tökéletes hangerő. Nem vagyok különösebben oda a zenéért, vagy bármilyen zajért, ami azt illeti, de ez annyira nem zavar. Amikor még kisfiú voltam, Crow mami megtanított arra, hogy ez a zene segíthet a koncentrációban. Pontosan ez az, amire most szükségem lenne.

Minden ott van, ahol szükségem van rá. Ezen a listán a jelenlegi ügyfelem is szerepel. Donovan már az acélasztalhoz van szíjazva, amit ilyen alkalmakra használok. A szemei feketék, mérget okádnak rám, de a szájába tömött ronggyal egy szót sem tud szólni. Én így szeretem. Nincs szándékomban többet hallani belőle.

– Tudom, hogy azt hiszed, jó dolog elájulni – mondom, miközben a szerszámtartóért nyúlok, és kitekerem. – Pedig nem. Legalábbis nekem nem.

Megpróbál motyogva válaszolni, de nem veszek tudomást róla. Folytatom a berendezkedést, ujjaimmal végigsimítok a fényes fémdarabokon, amelyek ismerősnek, megnyugtatónak tűnnek. Donovan és én nem sokat beszélgettünk az évek során. A szindikátus tagja volt, de sosem bíztam benne, és nem is kedveltem.

Általában nem érzem szükségét annak, hogy úgy kommunikáljak, mint mások. Akkor beszélek, amikor szükséges, és ez nekem teljesen megfelel. A legtöbb ügyfél, aki ebben a szobában találja magát, soha nem hallja a hangomat. Csak akkor, ha információt kell kiszednem belőlük.

De ma este, Donovannal, van néhány dolog, amit ki akarok adni magamból. Kiválasztok egy szikét, és kérdőn elé tartom. Ő csak pislog rám.

– Igazad van. – Egy biccentéssel fordulok vissza a szerszámokhoz. – Túl könnyű. Azt hiszem, mindketten tudjuk, hogy nem lenne jó, ha könnyedén elengednélek.

Kívülről nyugodt vagyok. Mindig nyugodt. Nincs szükségem arra, hogy megjátsszam magam. Nem hagyom, hogy lássa, milyen mélyen hatott rám. De ma este Donovan megérzi a régóta gyötrődő dühöm súlyát. Ma este megteszem azt, amire azóta vágyom, mióta rájöttem, hogy ez a pöcs megérintette Sashát.

Vér csöpög a tenyeremből, lenézek a szikével összezúzott öklömre. A sötét bíbor felszítja bennem az edzett tüzet, de nem engedhetem, hogy eluralkodjon rajtam, mert ha átveszi az uralmat, túl gyorsan véget ér.

És Donovan nem érdemel ilyen kedvességet tőlem.

Jobb esetben lassan és fájdalmasan beleztem volna ki, egyszerűen azért, mert egy erőszaktevő disznó. De nem az motivál, hogy lássam a vérét a padlóra csöpögni. Hanem az, akit megérintett. Az egyetlen ember, akiről tudta, hogy védem.

És mégis megtette.

Lehunyom a szemem, hogy levegőt vegyek, miközben megszokásból számolom a lépéseket az ajtóig. Még kétszer megismétlem őket visszafelé, amíg megnyugszom.

Előveszek egy fogót a szerszámos táskámból és egy fogorvosi szájpecket az alatta lévő fiókból. Mivel a szoba kicsi, kifejezetten erre a funkcióra lett berendezve, az asztal és köztem mindössze öt lépés a távolság. Kétszer is megszámolom a szükséges eszközöket, miközben lerakom a tálcás asztalra, majd előveszem a gurulós székemet.

Maga az asztal állítható, és mielőtt helyet foglalnék, leengedem a megfelelőbb pozícióba. Donovan megpróbál elrándulni előlem, amikor a helyére rögzítem a fejét. Mindannyian ezt csinálják, és én mindig idegesítőnek találom. Tudniuk kellene, hogy ha már egyszer az asztalomhoz szíjaztam őket, nincs értelme küzdeni az elkerülhetetlen ellen. Ez a különbség az olyan emberek között, mint Donovan, és az olyanok között, mint én.

Míg én elfogadnám a sorsomat, és méltósággal néznék szembe vele, ő egyszerűen képtelen rá. Amikor kiveszem a kendőt a fogai közül, káromkodó szavak zápora repül ki a szájából némi nyállal együtt. Ez csak megkönnyíti, hogy a szájpecket harc nélkül a helyére csúsztassam.

A feladat elvégzése után egy pillanatra hátradőlök, és megcsodálom a munkámat. Farrell megtanított arra, hogy mindig büszkének kell lennem a munkámra. Nem gyakran vagyok büszke ember. Úgy érzem, csak végzem a munkámat, és abban rendkívül jó vagyok. De ebben az esetben meglátom az ízelítőt abból a büszkeségből, amit belém neveltek, hogy azt higgyem, éreznem kellene.

– Ezt a részt általában utána csinálom – magyarázom Donnynak, miközben előveszem a fogót a mellettem lévő tálcáról. – De gondoltam, így talán lesz pár percünk beszélgetni. Egy kis bemelegítés, ha úgy tetszik.

– Baszd meg! – motyogja teli szájjal.

Benyúlok a fogóval a szájába, és először az egyik elülső fogát ragadom meg.

– Ez egy kicsit fájni fog.

Végül a fog némi rángatással, és Donovan mély ordításával kijön.

– Ahhoz képest, hogy szereted bántani a nőket, sokat sikongatsz – jegyzem meg.

A válaszát elnyomja a szájában lévő duzzanat és a vér. A munkám szünet nélkül folytatódik, a feszültség elhagyja a testemet, amikor a sikolyai végre elhalnak. Ez az adrenalin hatása, de ez nem fog neki sokat segíteni abban, amit tartogatok.

A szoba csendes, kivéve a fogó nyikorgását, miközben dolgozom, és volt egy kis időm, hogy összerakjam a gondolataimat.

– Érdekelt téged, Donny, hogy mielőtt te vagy Blaine valaha kezet emeltetek rá, ő az enyém volt?

Találkozik a pillantásunk, látom humor van a tekintete mögött. Gúnyolódik velem a tekintetével. Amióta ismerem a srácot, csak gúnyos pillantásokat kaptam tőle. Számomra ez nem jelent semmit. Nem fog nevetni, ha végeztem vele.

– Én láttam meg őt először azon az éjszakán – vallom be. – Mindenki más előtt.

Megint motyog valami megfejthetetlent, én pedig megrázom a fejem, hogy elhallgattassam.

– Egy egérke volt a keselyűkkel teli mezőn.

Én nem tartoztam a keselyűk közé. A szociális készségek hiánya és a szervezeten belüli pozícióm akkoriban nem tette volna lehetővé Sasha meghódítását. A dolgok már megváltoztak.

Csak én maradtam a régi.

Amikor Donny összes fogát egybe gyűjtöttem, visszatömöm a ruhát a szájába, hogy felszívja a vért. Megtisztítom a saját kezemet, és félreteszem a piszkos eszközöket, amíg megkeresem a következőt. Ismét megállok a szike fölött, a szokásos társam. Van valami megnyugtató és gyönyörű egy tisztán vágott vonalban. Donovan nem fog ilyen kegyelmet kapni tőlem.

A szindikátuson belül a legtöbb ember a revolver szilárd és stabil súlyát kedveli. Gyors módja annak, hogy elintézzenek valakit, miközben megtartják a távolságot. A gyilkolás minden módon mocskos dolog, de én jobban szeretem a kést. Egy életnek véget vetni általában nem olyasmi, amit megfontolás nélkül teszek. A gyilkolás személyes dolog, és így magának a tettnek is annak kell lennie.

Az életem célja mindig is csak a gyilkolás volt. Ez volt az egyetlen oka a létezésemnek kisfiúként. Hogy megtanuljak ölni. Jól tanultam. Nincs semmi más a világon, amit ilyen hatékonyan tudnék csinálni. Beszélgetni, másokat megérteni, döntéseket hozni. Ezek nem olyan dolgok, amikben jártas vagyok. De a gyilkoláshoz értek. Kérdés nélkül. Habozás nélkül. A kétség árnyéka nélkül a lelkemben.

Arra születtem, hogy elvegyem az életet.

Végtelen mennyiségű düh ég bennem. Mindig csak le kell csapolnom, és kis mennyiséget kell kivonnom belőle, hogy elvégezzek minden egyes feladatot, amit kapok. Ez nem több, mint egy üzleti tranzakció. Egy pont az i-re, vagy egy csík a t-re. Nem érzek különösebben semmit, amikor elhalványítok egy emberi fényt. Kevés dolog képes erős érzelmeket kiváltani belőlem. Nem szeretem az érzelmeket. Nem értem őket. A megértési kísérletek csak frusztrációt eredményeznek, ezért távol tartom magam mindentől, ami olyan érzelmeket vált ki belőlem, amelyeket nem értek. De a halál, az olyasmi, amit megértek.

Neveztek már szociopatának. Szörnyetegnek. De nem tartom magam annak. Egyszerűen csak egy ember vagyok, aki teszi a dolgát, amit el kell végezni. Ha nem én csinálnám, akkor valaki más tenné meg. Az emberek, akiket megöltem, mind megérdemelték. Tudták, hogy mibe keverednek. Vagy rosszat tettek Niall-lal, vagy valamilyen módon fenyegették a szindikátust. A fenyegető elemeket el kell törölni, akárcsak a férgeket.

Azon kevés erkölcsi kódexek egyike, amelyekhez még mindig ragaszkodom. Mindenáron megvédem a testvéreimet.

Ennek során szeretném azt hinni, hogy a velem találkozó férfiak a legtöbb esetben gyors és tisztességes halált kapnak. A terror nem balzsam a lelkemnek. Nem merítek élvezetet magából az aktusból. Nem érzek semmit. Jobban szeretem a precizitást és a tisztaságot. Egy gyors vágás. Semmi olyat, ami nyers erővel vagy felesleges időtöltéssel jár. A legtöbben nem tudják, de én tényleg nem élvezem a kínzás aspektusát. Ilyenkor csak azt teszem, ami szükséges és hatékony. Nem a fájdalmat keresem az ügyfeleknél, csak a válaszokat. Ha elmondják, amit hallani akarok, akkor könnyebben megy nekik. Végső soron a döntés az övék.

Azonban Donovan teljesen más ügy. Ő egy a mieink közül. Egy ember, aki esküt tett, hogy hűséges marad a szindikátushoz. A testvéreihez. Megszegte ezt az esküt. Elárulta a sajátjait. A büntetés egy ilyen vétségért ugyanaz, mint az első világban, amit én ismertem. A halál.

Úgy vélem, ez az a közös szál, amely minden szoros kötelékű csoportot összetart. A közvetlen halálveszély olyan nagy és sötét árnyékot vet a helytelen cselekedetekre, hogy csak a legmerészebb vagy legtudatlanabb lelkek döntenek úgy, hogy figyelmen kívül hagyják.

Mégis megtörténik.

A szindikátusunk két másik tagját is eltemettem már. A probléma az, hogy csak az egyikükre kaptam engedélyt. Ez nem akadályozott meg abban, hogy ettől függetlenül élvezzem azt az alkalmat. Erősen gyanítom, hogy ezúttal is élvezni fogom ezt az időt, mert a fémasztal mögöttem hangosan csapódik a padlóhoz.

Az öröm számomra idegen érzés. Az a néhány alkalom, amikor megkóstoltam valami távolról is élvezhetőt, zavart. Logikus, hogy ami ennyire bódító erejű, az nem lehet jó. Mint a tabletták, amiket nekem adtak. Függőséget okoznak. Egy érzés, amit egész életemben próbáltam elkerülni.

De ma este megengedek magamnak egy kis élvezetet.

Amikor visszafordulok a foglyomhoz, ő az asztalnak dőlve próbálja kiszabadítani magát. Tudhatná, hogy nem veszem félvárról soha, ha le kell szíjazni valakit. Öt éve dolgozik velem. Felveszem a szikét, és megforgatom a kezemben, a határozatlanság súlyosan nyomaszt. Ahogy már mondtam, nem szeretek tétlenkedni. Olyan gyorsan és fájdalommentesen tudnám megölni, mint előtte az összes többit. De nincs ilyen szerencséje, mert ebben a ritka helyzetben Donnynak sikerült egy nagyon emberi reakciót kiváltania belőlem. Olyat, amit eddig nem gyakran éreztem. Ezeket a reakciókat szinte mindig ő váltja ki belőlem. Sasha. Ő rosszabb, mint a tabletták. Rosszabb, mint bármi, amivel valaha is találkoztam. Egyszer már öltem érte, méghozzá kegyetlenül. Ha valaha is volt olyan alkalom, amikor a pszichopata hajlamaimat kiélhettem, az akkor volt. Donovan ugyanezt az ismerős késztetést váltotta ki belőlem. A démonok bennem elő akarnak jönni és játszani.

Ujjaim megfeszülnek a szike körül, amikor arra gondolok, hogy Donovan Sashában van. Ahogy a bőrét érinti. Megkóstolja őt úgy, ahogy én soha nem fogom tudni. Érzi a lány puhaságát maga körül. Az illatát, a sóhajait, a kezét. A testem megremeg az utálat erejétől, amit iránta érzek.

Nem akarom őt. Soha nem akartam őt.

Fény árad be a szobába, amikor az ajtó résnyire kinyílik, amit egy apró zihálás követ.

Még mielőtt a tekintetem megmozdulna, tudom, hogy ő az. A tekintete arra vándorol, ahová Donovant az asztalhoz szíjaztam, majd vissza rám, a véres szikével a kezemben. A pupillái még jobban kitágulnak, ahogy kitisztul hozzászokik a fényhez, és egy lépést hátrál azzal az egy dologgal, amit soha nem akartam látni a tekintetében. A félelmet.

Utálhat engem. Megvethet engem. De félhet tőlem?

Nem.

Oda akarok menni hozzá. Megvigasztalni és hazugságokkal megnyugtatni. De én nem fogok hazudni neki. Még beszélni is alig tudok hozzá. Nem tudom, mit mondjak. Soha nem tudom, mit mondjak.

Conor bedugja a fejét az ajtón mellette, én pedig hunyorítva ránézek.

– Sajnálom, Fitz. – Megragadja Sashát a karjánál fogva, és megpróbálja elvezetni. – Pisilnem kellett. Nem tudtam, hogy itt van lent.

A mellkasom megremeg, ahogy elvezeti Sashát, akinek az arcán megvetés és undor tükröződik. Ő már tudja, mi vagyok, nem kell emlékeztetni rá. És mintha egy kapcsolót átfordítottak volna bennem, ez az egész helyzet felszította az indulataimat.

Gúnyos nevetés hangzik a hátam mögül, megfordulok és látom, hogy Donovannak sikerült kiköpnie a véres rongyot.

– Látnod kellett volna az arcodat – dörmögi.

Nem veszek róla tudomást, lekapom a falon lévő kampóról a metszőollót és egy fémtálat. A keze már le van szíjazva az oldala mellett, és újra folytatná a ficergést, amikor egy érszorítót tekerek a karjára.