Fordította:
Perlényi-Chapman Eszter

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Heidi Swain: Poppy’s Recipe for Life

Text Copyright © Heidi Swain, 2019

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

A Paramount Company

All rights reserved.

Borító © Pip Watkins / S&S Art Dept.

Hungarian translation © Perlényi-Chapman Eszter, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 641 491 5

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Bardi Betty

Előkészítés Takács Andrea

Ebook Hársfai László

Korrektúra Török Judit

Emma Capronnak,
szeretettel és köszönettel

PROLÓGUS

Befészkeltem magam a kanapéra, és miközben a „mindent bele chutney”{1} receptemet finomítottam, arról álmodoztam, hogyan készítem majd el az új konyhámban a Nightingale téren, amikor megcsörrent a mobilom. Nem ez volt az első eset, hogy megzavarta az estémet, ezért felkaptam, felkészülve rá, hogy közöljem a legjobb barátnőmmel, Louval, hogy teljesen biztos vagyok benne, egy kocsmában töltött este a halloween ünneplésére nem a legmegfelelőbb módja annak, hogy felkészüljek a lakásom összepakolására.

– Nem gondoltam meg magam – szóltam a telefonba anélkül, hogy ellenőriztem volna, ki hívott. – Boldoguljatok nélkülem Colinnal.

Már csak egy hét volt hátra a költözésig, és nem kockáztathattam meg, hogy az értékes pakolási időt egy kísérteties koktél okozta másnaposságra pazaroljam.

– Poppy?

– Anya? – rémülten ültem fel, a jegyzeteim és a receptkártyáim szanaszét repültek, ahogy a képernyőre hunyorogtam.

– Poppy? – szólalt meg újra.

– Igen! Itt vagyok.

– Jó, mert beszélnem kell veled. Sürgős.

A szívem egyszeriben összeszorult. Anyával nem volt olyan a kapcsolatunk, hogy folyamatosan tudtunk volna egymás életéről. Sőt, hogy egyáltalán értesültünk volna egymás életéről. A hívása teljesen váratlanul ért, és a múltbeli tapasztalatokból tudtam, hogy nem lesz örömteli a csevej. Csak reméltem, hogy nem az öcsém miatt hív.

– Ryanről van szó.

A szívem még jobban összeszorult. Amióta Ryan apja, Tony, három évvel ezelőtt elvált anyánktól, azon tűnődtem, anyánk vajon meddig lesz képes megbirkózni a helyzettel. Tony még mindig nagyon is a színen volt, de mivel anyánk sosem bővelkedett az anyai ösztönökben, úgy éreztem, hogy csak idő kérdése, hogy a tesztoszteronnal teli tinédzserbomba öcsém felrobbanjon.

– Meglepően jók lettek a kisérettségi jegyei – döbbentett meg –, és most az érettségire készül.

Lehet, hogy a hívás sürgőssége miatt mégsem kellene megrémülnöm?

– De nem vagyok benne biztos, hogy képes lesz folytatni. Sőt, valójában tudom, hogy nem fogja.

De ugyanakkor…

Felkészültem a becsapódásra.

– Az a helyzet, Poppy – folytatta, minden egyes szavával egyre nyafogósabb hangon –, egyszerűen nem engedhetem meg magamnak.

– Hogy érted, hogy nem engedheted meg magadnak? – vetettem oda közbevágva, amint megéreztem, hogy baj van.

– Nos – mondta –, júniusban költöztünk el. Rögtön Ryan utolsó vizsgája után.

Egyáltalán nem lepett meg ez a bejelentés. Már azelőtt is volt, hogy elköltözött, és nem közölte velem, amíg nem voltam kénytelen sms-t küldeni neki, miután „vissza a feladónak” felirattal Ryan születésnapi üdvözlőlapja a lábtörlőmön landolt. Ha nem írtam volna rá a saját címemet, sosem szereztem volna erről tudomást.

– Most Wynmouth külvárosában vagyunk.

Erre nem számítottam. Wynmouth északra volt Norfolk partjainál, és csak egyórányira onnan, ahol én laktam Norwichban. Hirtelen a köztünk lévő távolság már nem volt annyira kellemesnek mondható.

– Bocsánat – szakítottam félbe, és kényszerítettem magam, hogy továbbra is a szavaira figyeljek, nem pedig a kellemetlen közelségére –, de nem értem, az, hogy Wynmouth közelében laksz, miért jelenti azt, hogy Ryan ne tanulhatna.

– A Norwichi Gimnáziumba iratkozott be, így naponta ingáznia kell, de nemcsak erről van szó, hanem a felszerelésről is, amire szüksége van, és a pénzre az utazáshoz, nem beszélve az új laptopról, amit majd meg kell vennie, hogy mindenben képben legyen. Ez egy különleges laptop, állítólag.

– De Tony biztosan segít majd ezekben – mondtam nyersen.

Tony eddig még soha nem bújt ki a szülői felelősség alól. Nem hiszem, hogy igazán örült volna annak, hogy anya ilyen messzire költözött Ryannel, de nem volt az a fajta fickó, aki ilyesmi miatt hisztit csapna.

– Tony végrendeletét még nem rendezték – vágott vissza anya, ugyanolyan nyersen. – Úgy tűnik, valami bonyodalom lépett fel…

– Tony mijét?

– Végrendeletét – ismételte anya, ezúttal hangosabban.

Nem szóltam semmit.

– Tudod – folytatta, mintha nem tudnám, mit jelent ez a szó –, az a jogi dokumentum, ami elosztja az e világi vagyonodat, amikor meghalsz. Jó lenne, ha tudnál követni, Poppy!

– Tényleg azt akarod mondani, hogy Tony meghalt? – kérdeztem döbbenten.

– Igen – felelte, és a hangjába némi idegesség vegyült. – Nem sokkal húsvét után szívrohamot kapott, és soha nem épült fel. Ezért költöztünk el. Hogy segítsek Ryannek továbblépni.

Egy pillanatig sem hittem, hogy ez bármilyen szerepet játszott volna a költözés indítékában, de nem gondoltam, hogy ez a megfelelő alkalom, hogy erre rámutassak. Még mindig fel voltam dúlva attól, ahogyan mintegy mellékesen bedobta beszélgetés közben Tony halálát.

– Ryan azt mondta, szólni fog neked – folytatta.

Fogalmam sem volt, miért gondolta, hogy ezt a morbid feladatot Ryanre kellene bízni.

– Nos, nem szólt – dadogtam.

– Egy kicsit furcsának is találtam, amikor nem jelentél meg a temetésen.

– De annyira azért nem, hogy úgy gondold, fel kellene hívnod.

Anya mintha meg sem hallotta volna a kérdésem.

– De már túl vagyunk rajta – sóhajtotta, mintha a helyzet kimerítette volna. – Már csak a pénzre várunk… Ryan pénzére – javította ki magát sietve –, hogy megérkezzen. Mármint, ha lesz egyáltalán. De addig is, azon tűnődtem, vajon van-e rá esély, hogy segítenél nekünk átvészelni a helyzetet? Úgy értem, hogy Ryant segítsük.

Utáltam még a gondolatát is, hogy Ryannek fel kellene hagynia a tanulással, amikor olyan nehéz lehetett számára, hogy folytassa, és nem engedtem meg magamnak, hogy belegondoljak abba, az elmúlt néhány hétben legtöbbször csak egy ugrásnyira volt tőlem, és miért nem jelentkezett. A labda az én térfelemen pattogott, és most nekem kellett jóvátennem a dolgot. Jóvá akartam tenni.

Felkaptam egy papírdarabot, miközben anya lediktálta a bankszámlája adatait, és közben azt kívántam, bárcsak elmentem volna Louval bulizni. Egy kísérteties koktél valószínűleg pont jó lett volna a megrázkódtatás kezelésére.

1. FEJEZET

A tél határozottan megfelelt a hangulatomnak, és hetekig úgy tűnt, hogy ez az évszak sokáig szorosan a markában tartja a várost. Miután félretettem a terveimet, hogy beköltözzek a szeretett Nightingale teremre, elkerültem a helyet, a hozzá tartozó közösségi kertet, és Kate-et is, a kedves nőt, aki annak a háznak a tulajdonosa, amit mindennél jobban szerettem volna kibérelni.

Ahelyett, hogy azután vágyakoztam volna, amit elvesztettem, inkább arra összpontosítottam, hogy megpróbáljak hidat építeni közém és az öcsém közé, de a lelkesedésem, hogy újra felélesszem a kapcsolatunkat, soha nem talált viszonzásra. Sőt, valójában Ryan minden egyes találkozót lemondott, amit én szorgalmaztam, és a köztünk lévő kommunikációt szigorúan az alkalmi sms-ekre és a ritka, szűkszavú és rendkívül rövid telefonhívásokra korlátozta. Sosem köszönte meg a pénzt, én pedig kellemetlennek éreztem, hogy megemlítsem.

– Poppy! – szólt Harry, a főnököm, egy kora délutáni órában március elején. – Vevő!

Hirtelen változás állt be az időjárásban, amióta a naptárban márciusra lapoztunk, és hálás voltam, hogy újra kisütött a nap. Nemcsak azért, mert ez azt jelentette, hogy melegebb idő van kilátásban, hanem azért is, mert a Greengages élelmiszerbolt, amelyben dolgoztam azóta, hogy hat évvel ezelőtt otthagytam az egyetemet, ismét forgalmas lett.

– Jövök! – válaszoltam, és lecsuktam a laptopomat.

Harry megkért, hogy kezdjek el azon a lehetőségen gondolkodni, hogyan tehetnénk a Greengagest műanyagmentessé. A vásárlók egyre többet érdeklődtek efelől, és Harry úgy gondolta, én vagyok az, aki a leginkább alkalmas annak kiderítésére, hogy ez életképes lehetőség-e a vállalkozása számára. Minden szabad percemet arra fordítottam, hogy utánanézzek az ötletnek, és egészen feldobott, amit eddig találtam. Nem megy majd egyik napról a másikra, de hosszú távon megvalósíthatónak tűnt.

– Ó! – csodálkoztam el, ahogy kiléptem a raktárból és átmentem az üzlethelyiségbe.

Arra számítottam, hogy Harryt vevőktől körülvéve találom majd, de csak egyvalakit láttam.

– Kate! – Nyeltem egyet. – Miben segíthetek?

Újrakötöttem a kötényemen a masnit, és mindenhova néztem, csak rá nem. Még mindig kínosan éreztem magam, hogy ilyen rövid határidőn belül cserben hagytam, főleg, hogy tudtam, a bérlők, akiket akkor sietve szerzett, nem bizonyultak ideálisnak.

– Remélem, hogy inkább én segíthetek neked. – Elmosolyodott, és megsimogatta a kisbabája, Abigail fejét, aki kényelmesen befészkelte magát a mellkasára kötözött babahordozóba. – A házról van szó.

Éreztem, ahogy elvörösödöm.

– Hallottam, hogy a bérlőidnek megint volt egy fergeteges bulijuk a múlt hétvégén – fintorgott Harry.

Az arcom még jobban elvörösödött. Ha már akkor beköltöztem volna, amikor megbeszéltük, akkor Kate csinos kis házában most nem laktak volna azok a pokoli bérlők.

– Igen – mondta sóhajtva –, így volt. Nem csoda, hogy a tér másik új lakója nem akarja, hogy bármi köze legyen bármelyikünkhöz is, nem igaz?

Én még nem találkoztam a fickóval, de tudtam, hogy karácsony előtt költözött be, és igyekezett erősen zárva tartani a háza ajtaját. Nem meglepő, tekintve, hogy kik voltak a közvetlen szomszédjai. A Nightingale tér lakói közül mindenki más elbűvölő volt, de a helyről szerzett az első benyomása messze nem lehetett lenyűgöző.

– Senkinek sem lehet könnyű, ha a szomszédban ilyen emberek laknak – jegyezte meg Harry, mielőtt eltűnt volna a raktárban.

– Gondolom, az új lakó még mindig nem látogatta meg a kertet – jegyeztem meg, újra megtalálva a hangomat.

Tudtam, hogy ha a terveknek megfelelően a térre költöztem volna, akkor folyton ott lógnék. Valójában az az egyik fő oka annak, hogy olyannyira szerettem volna megszerezni az ingatlant. A gondolat, hogy a sok friss zöldséget-gyümölcsöt hasznosíthatom a savanyúság- és befőttreceptjeimben, még mindig megdobogtatta a szívemet, de már túl késő volt.

– Nem – mondta Kate. – Még csak be sem tette a lábát a Prosperous Place területére.

A Prosperous Place egy viktoriánus kúria volt a Nightingale térrel szemben, ahol Kate most élt a társával, Luke-kal, Jasmine-nal, a nevelt lányával, és gyönyörű kisbabájukkal, Abigaillel. Történetesen ez az a hely, ahol a kert is volt.

– Az igazat megvallva, a fickó egy igazi mogorva vénember – mondta Kate halkan. – Zárkózott, és szerencsés vagy, ha csak egy orra alatt dünnyögött köszönést is hallasz tőle… de nem róla akartam beszélni veled, Poppy – folytatta, miközben Abigail nyűgösködni kezdett.

– Oké – feleltem.

– Ahogy mondtam, a házról van szó. – Kate elmosolyodott, és elkezdte a babáját ide-oda ringatni. – És kérlek, ne nézz olyan aggodalmasan, amikor megemlítem. Biztos vagyok benne, hogy megvolt az okod, amikor tavaly meggondoltad magad.

Nos, anyámnak volt meg, de Kate-nek ezt nem kellett tudnia.

– Csak azt akartam mondani, hogy újra elérhető. A pokoli bérlők továbbálltak.

Mindez zene volt a fülemnek, de a dallam kicsit hamisan hangzott. Hála anyámnak, aki képtelen a kiegyensúlyozott költségvetésre, most még kevesebb volt a bankszámlámon, mint korábban.

– Kicsit rossz állapotban van – folytatta Kate –, de a bérlők elmentek, és engem csak ez érdekel. Nincs semmi, amit egy tisztességes rendrakás és egy nagytakarítás meg ne oldana, és azt akartam, hogy te legyél az első, aki tud róla. Fel akartam ajánlani neked.

Megráztam a fejem. Bárcsak újra elkezdtem volna spórolni, de egy pillanatig sem gondoltam, hogy a ház ilyen hamar újra elérhető lesz.

– Ez nagyon kedves – mondtam szomorúan –, különösen, ha figyelembe vesszük mindazt, ami azóta történt, hogy legutóbb cserben hagytalak, de attól tartok, nem fogadhatom el.

– Van valami más hely, amit kinéztél? – Kate a homlokát ráncolta.

– Nem – mondtam –, nem erről van szó. Egyszerűen nem engedhetem meg magamnak. A kaucióval meg mindennel együtt most nem vagyok abban a helyzetben, hogy bárhova is költözzek.

Az egyszerű élet, amire törekedtem, tökéletes volt a szememben, de ilyen ritka alkalmakkor, mint ez, nagyon jól jött volna némi tartalék a bankban.

– Ó, te jó ég – mondta Kate, és megrázta a fejét. – Bocsánat, Poppy. Nem igazán sikerült jól elmagyaráznom, hogy mit akarok, ugye?

– Nem sikerült?

– Nem – mondta nevetve –, nem igazán. Amit mondanom kellett volna, hogy azt akarom, hogy te vedd ki, nem hagyom többé az ingatlanügynökségre, az után a fiaskó után, amin keresztülmentem. Szeretem azt a kis házat, és olyasvalakit szeretnék benne látni, aki ugyanolyan becsben tartja, mint én.

– De mi lesz a kaucióval meg a többivel?

– Az nem aggaszt – mondta Kate, elhessegetve a pénz említését. – Sokkal inkább szeretném megtalálni a megfelelő bérlőt, mint hogy izguljak a kaucióból származó pénz miatt.

– Tényleg?

– Tényleg. – Elmosolyodott. – Kérlek, mondd, hogy elfogadod az ajánlatot. Azonnal be is költözhetsz, amint kitakarítottam és rendbe hoztam a házat.

– Szóval – kérdezte Lou, amikor találkoztam vele és a másik barátunkkal, Colinnal, az utcánkban lévő könyvesboltjában, még aznap –, ki vele, Pops! Korábban bezártam a boltot, ahogy kérted, úgyhogy bármi legyen is, amit el kell mondanod, jobb, ha arányban van a kieső bevétellel.

– Szerintetek nekem is be kellene zárnom? – kérdezte Colin, majd körülnézett a sötét és poros boltban, amit a nagybátyjától örökölt egy évvel korábban, egy Gus nevű, zömök kis francia buldoggal együtt.

– Nem hiszem – felelte Lou a homlokát ráncolva. – Nem tudom elképzelni, hogy most hirtelen elárasztanának a vevők, igaz, Col?

Colin boltja nem is különbözhetett volna jobban Lou által az új évben nyitott, Back in Time nevű, vibráló, retró dolgokat árusító bolttól. Az ő boltjában mindig legalább három vásárló volt, még a legrosszabb tél idején is, és ritkán távoztak üres kézzel.

– Aligha – pufogott Colin. – Hogy őszinte legyek, már el is felejtettem, hogy mit jelent az „eláraszt” szó. A mai nap folyamán egyetlenegy ember lépte át a küszöböt. Egy!

– És vásárolt valamit? – kérdeztem. Felkaptam Gust és megsimogattam a selymes fülét, miközben Lou instant kávét főzött a Colin irodája sarkában lévő rögtönzött teakonyhában.

– Nem – felelte Colin elpirulva. – Csak azért jött be, hogy útbaigazítást kérjen.

Lenéztem Gus pofájára. Ugyanolyan nyomorúságosan nézett ki, mint az új gazdája. Biztos voltam benne, hogy mindkettejüknek hiányzik szeretett Alowishus bácsikájuk. Felfoghatatlan volt számomra, hogy az öreg fickó miként tartotta fenn az üzletét, és féltettem a bolt jövőjét, ami most már Coliné volt.

– Ó, Colin – mondta Lou, és teljes tyúkanyóüzemmódba kapcsolt. Ezt a szerepet egyébként imádta. – Ez így nem mehet tovább.

– Tudom – mondta Colin, elvéve tőle a kávéscsészékkel megpakolt tálcát, miközben rajongó tekintettel nézett rá –, tudom, hogy nem mehet.

– De – mondta Lou, aki egyáltalán nem vette észre Colin szeretetteljes figyelmét –, ma nem aggódhatunk emiatt. Poppy miatt vagyunk itt, emlékszel? Kérlek, ne mondd, hogy megint felbukkant az anyád, Pops!

– Nem – feleltem –, ennek abszolút semmi köze hozzá. Bár – vigyorodtam el, miközben arra az üzenetre gondoltam, amit Ryannek küldtem, amiben azt javasoltam, hogy jöjjön el meglátogatni, most, hogy több szobám lesz –, amit el kell mondanom nektek, az azt jelentheti, hogy végre kialakulhat valamiféle kapcsolatom az öcsémmel.

Egymásra néztek, és vállat vontak, miközben én kortyoltam egyet az italomból.

– Kate ma meglátogatott a munkahelyemen – mondtam nekik, nem engedve, hogy az olcsó kávé kesernyés íze elrontsa a pillanatot. – Újra felajánlotta a házát, és én igent mondtam. Végre beköltözöm a Nightingale térre!

2. FEJEZET

Sosem értettem igazán, mit jelent, ha valaki a mennyországban érzi magát, de a következő pár hétben bőven volt részem megtapasztalni ezt az érzést. Kate ragaszkodott hozzá, hogy annyiszor nézzem meg a házat, ahányszor csak akarom a nagy nap előtt, de én már olyan régóta álmodoztam az elrendezésről, hogy nem volt rá szükség – és ami még fontosabb, nem volt rá idő!

Annyi dolgom volt, hogy térdig jártam a lábam, és ahogy közeledett a költözés napja, kezdtem rájönni, hogy anya telefonhívása végül is nem volt akkora katasztrófa számomra. Igen, lehet, hogy a telet azzal töltöttem, hogy kevésbé barátságos érzéseket tápláltam iránta, annak ellenére, hogy tudtam, a pénzem jó célt szolgált, de amúgy, nincs is jobb alkalom a költözésre, mint a tavasz.

A lakhelyváltoztatás lehetőséget kínált a tavaszi nagytakarításra, és bármennyire élveztem is az életet a Greengages bolt felett, és hálás voltam Harrynek, amiért lehetővé tette, készen álltam rá, hogy továbblépjek és kibontakozzam.

A változás ott volt a levegőben, és örültem, hogy a részese lehetek. Harry felkészült, hogy műanyagmentes legyen a bolt, az új, szezonális receptkártyáim pont olyan tempóban röpültek le a bolt polcairól, amilyen gyorsan ki tudtuk őket nyomtatni, és amennyire meg tudtam állapítani, Lou titokzatos, kocsmába invitáló hétközepi kéréséből, volt valami a tarsolyában Colin számára. Tudtam, hogy nem az lesz, amit Colin remélt, ettől függetlenül furdalt a kíváncsiság.

A Dragon volt az az aprócska kocsma, ahová több éve jártunk már a haverjaimmal, mint amennyit meg mernék említeni. Az eldugott, alacsony mennyezetű kis hely nyáron hűvös volt, télen pedig hangulatos, tökéletes ötvözete J. K. Rowling Foltozott Üstjének és Tolkien Pajkos Pónijának.

– Ide! – kiáltott Lou, amikor beléptem az ajtón. – Már rendeltem neked egy italt.

– Köszönöm – mondtam, és lerogytam a szokott asztalunkhoz az ajtó mellett. – Most jól fog esni egy ütős ital.

– Befejezted a csomagolást?

– Majdnem – feleltem bólogatva a frissítő sört kortyolva, ami a kocsmát működtető mikrosörfőzdében készült. – Már csak néhány apróság van hátra, amit be kell fejeznem.

Lou bólintott, és intett Colinnak, aki épp akkor sétált be, sarkában a nem túl lelkes Gusszal.

– Ez a tökkelütött nem akart eljönni a boltból – mondta, miközben a kutyát az asztal alá irányította. – Esküszöm, hogy egyre depressziósabb.

– A kutyák lehetnek depressziósak? – kérdeztem, lehajolva, hogy megnézzem Gus szomorú pofáját.

– Nézz rá! – mondta Colin.

– Hm – ismertem el. – Értem, mire gondolsz.

Fejét a mancsára hajtva Gus felszisszent és lehunyta a szemét.

– Szóval, mire fel ez a nagy izgalom? – kérdezte Colin Lout. – Azt mondtad, hogy sürgős. Még mindig minden készen áll a költözés napjára, ugye, Poppy?

– Igen – feleltem –, semmi gond.

Nyilvánvaló, hogy ő is ugyanolyan sötétben tapogatózott Lou meghívását illetően, mint én.

– Szóval, mi a helyzet? – kérdezte Colin Lout.

– Nos – Lou vett egy mély lélegzetet, és széttárt tenyerét az asztalra tette. – Gondolkodtam a boltodon, Colin.

– Értem – jegyezte meg Colin óvatosan.

– Még a név is béna – jelentette ki Lou. – The Reading Room. Határozottan viktoriánusan hangzik.

Mocorogni kezdtem a székemen, nem tudtam, hogy Colin hogyan fogadja majd a szavakat. Ha az örökségéről volt szó, rögtön védekező pozíciót vett fel.

– Értem – mondta.

– Hogy őszinte legyek – folytatta Lou –, a hely valószínűleg ugyanígy nézett ki Dickens életében.

Ez igaz. A könyvespolcok sötét fából készültek, magasak, tömörek voltak, és szinte agyonnyomták az embert. A bolt hátsó részébe csak egy halvány fénysugár ért el. Antikváriumnak tökéletes lenne, de a Reading Roomban kortárs könyveket lehetett kapni, és még gyerekrészlege is volt. Tudtam, hogy Colinnak szívügye a fiatal olvasók ösztönzése. Persze csak azután, hogy egyáltalán átlépték a küszöböt.

Colin elkomorult.

– Mire akarsz kilyukadni?

– Az a lényeg – folytatta Lou kedvesen –, hogy egy év múlva, bár valószínűleg még hamarabb, végleg lehúzhatod a rolót, ha nem teszel valamit hamarosan.

Colin elgondolkodott ezen, de nem mondott ellent Lounak.

– Mit javasolsz? – kérdeztem.

Nyilvánvaló volt, hogy volt valami ötlete.

– Szeretném átalakítani a boltot – vigyorgott izgalomtól csillogó szemmel –, és azt akarom, hogy te, Colin, találj ki egy új nevet.

– Mi a baj a Colinnal? – motyogta.

– Nem magadnak, te idióta – nevetett fel Lou –, hanem a boltnak!

– Szóval – mondta Lou, miközben csípőre tett kézzel körbepillantott a gyorsan kiürülő lakásomon –, mit szólsz az ötletemhez, hogy átalakítsuk Colin boltját?

– Imádom – feleltem őszintén. – Személy szerint nagyszerű ötletnek tartom.

– Örülök, hogy ezt mondod – bólintott, megjutalmazva a tudtam, hogy igazam van pillantásával. – Colin valamiért még mindig tétovázik, de ha így megy tovább, akkor túl késő lesz.

– Jaj, ne! Csak azt ne mondd, hogy már megint az átalakításról beszél! – fújtatott Colin, miközben zihálva épp átlépte a küszöböt, és elkapta a beszélgetésünk végét. – Azt mondtam, meggondolom, és azt meg is teszem.

Lou kiválasztott egy nehéz kartondobozt az ott lévő kis dobozhalomból, és Colin kinyújtott karjába nyomta.

– Csak segíteni próbálok, tudod – felelte Lou, és a bíborvörösre festett ajkán ragadt a védjegyévé vált duzzogó csücsörítés. – Csak szeretném látni, hogy virágzik az üzleted, Colin.

– Tudom, Lou – mondta Colin, miközben próbált jobb fogást találni a dobozon. A hangja megenyhült, ahogy a lányra nézett. – De most komolyan, ha még egyszer meghallom a mai nap folyamán…

– Rendben – egyezett bele Lou. – Most abbahagyom, de már nem sokáig halogathatod a döntést.

– Gyerünk – mondtam, gyorsan közéjük lépve, ahogy még egyszer végigpillantottam az immár majdnem üres szobákon –, haladjunk. Minél hamarabb végzünk, annál hamarabb térhettek vissza a munkátokhoz.

– És ne felejtsd el, hogy ebédet ígértél nekünk – szólt vissza Colin a válla fölött. – Reméltem, hogy később újabb kóstolót kaphatok a piccalilli{2} savanyúságodból, Poppy.

– Ó, helló – szólt Lou kuncogva –, van valami, amit el akartok mondani?

Szegény Colin elvörösödött, és a figyelmét inkább a lépcsőre irányította, míg én hátba böktem Lout a nálam lévő doboz sarkával.

– Hé! – kiáltott fel. – Vigyázz! Ez egy minőségi ruha, tudod?

– Igazából elég büszke vagyok a legutóbbi próbálkozásomra – sóhajtottam, a piccalillire gondolva. – Csábítóan savanykás és csípős volt, az állaga pedig kellően roppanós.

Ez tényleg tökéletesen pikáns piccalilli volt, és reméltem, hogy képes leszek egy másik, ugyanolyan finom adagot készíteni, amint berendeztem az új konyhámat, és kipakoltam a drága edényeimet.

– Már majdnem elkészültem a receptkártyával, Colin – mondtam neki, amikor a bolt hátsó részében lévő lépcsőházból kiléptünk a ragyogó tavaszi napsütésbe. – Ha szeretnéd, félreteszek neked egyet, és aztán elkészítheted a sajátodat.

Tekintve, hogy milyen gyorsan elkapkodták a receptkártyákat az üzletből, növelnem kellett a számukat. Annyira népszerűnek bizonyultak, hogy reméltem, az év végére az összes környékbeli lakos saját szezonális termést savanyít és tartósít, valamint a boltban kapható helyi termékeket fogyasztják.

Most, hogy a költözés tényleg megtörtént, végre megengedhettem magamnak, hogy izgalommal töltsön el az érzés, hogy a közösségi kertből származó gyümölcsöket és zöldségeket hasznosíthatom a főzéshez. A gondolat, hogy olyan terményeket használhatok, amelyekhez valóban közöm volt, nagyon felvillanyozott – és tyúkok is voltak a kertben. Talán újra meg kellene próbálkoznom a sütéssel. Biztos vagyok benne, hogy rosszabb már nem lehetek benne, nem igaz?

– Kösz, Poppy – mondta Colin –, de ha neked mindegy, akkor kihagynám a csináld magad lehetőségét. Inkább csak a tiédet eszem. Otthon a sok hámozással és aprítással elég nagy zűrzavart okoznék.

– Én is – értett egyet Lou.

Ez így egyáltalán nem volt jó. Kedvet kell csinálnom, hogy elkészítsék a sajátjukat, különben sosem maradna annyi, hogy feltöltsem a maradékból a saját éléskamrámat.

– Nos, ezt majd meglátjuk – mondtam, és odadobtam Lounak a régi furgonja kulcsait, ami ma költöztető teherautóként szolgált. – Biztos vagyok benne, hogy mindketten élveznétek, ha ahelyett hogy a rendetlenség miatt aggódtok, átadnátok magatokat a dolognak.

Colin kétkedve nézett rám.

– Talán. – Lou elmosolyodott, kihasználva Colin aggodalmas pillantását. – Úgy értem, ez tökéletes alkalom lenne, hogy Colinra adjuk az egyik virágos kötényt azokból, amelyek épp most érkeztek a boltomba, nem igaz?

Colin az ég felé fordította a tekintetét.

– Ne is törődj vele – fintorogtam. – Nem kéne inkább haladnunk? Ha így folytatjuk, ránk esteledik.

– Pontosan – értett egyet Colin –, tényleg vissza kell mennem a boltba.

– Félsz, hogy lemaradsz a mai egyetlen vásárlódról? – csipkelődött Lou. – Bárcsak több olvasót tudnál becsábítani, Col! Tényleg szükséged van…

– Egy átalakításra, egy könyvklubra és egy új névre – vágott vissza a listát fuvolázva Colin.

– Egy könyvklub – kapta fel a fejét Lou. – Hogy nem jutott eddig ez az eszembe!

– Mondtam, hogy átgondolom a dolgokat – ismételte Colin századszorra is. – És meg is tettem.

Már csak némi időre volt szüksége, hogy meggondolja magát az ötletet illetően, de Lou mindenáron rekordidő alatt akarta formába önteni. Én személy szerint nem tudtam kiverni a fejemből, hogy ha Lou kicsit nagyobb teret adott volna Colinnak, akkor sokkal készségesebbnek találná.

– Majd útközben megbeszéljük – javasolta Lou vigyorogva, miközben beült a volán mögé, és elfordította a slusszkulcsot. – Biztos vagy benne, hogy nem lesz gond átsétálni? – kérdezte, miközben felpörgette a motort, hogy bátorítsa.

– Nem lesz gond – mondtam. Végül is csak egy rövid séta volt. – Bedobom a lakáskulcsot Harrynek, aztán majd utolérlek. Jót tesz a friss levegő, és szükségem van egy kis kenyérre. Ott találkozunk.

Az áprilisi nap csodálatosan meleg volt, és ahogy Lou furgonja eltűnt a szemem elől, arcomat a nap felé fordítottam, és hálás voltam, hogy végre elmúlt a csípős téli levegő. A tervem, hogy tavaly ősszel a Nightingale térre költözzek, váratlanul meghiúsult, de most minden sínre került, és szándékomban állt két kézzel megragadni ezt az új kezdetet.

– Akkor minden készen áll, drágám? – kérdezte Harry, amikor kinyitottam a Greengages ajtaját. – Minden cuccodat bepakoltad Lou furgonjába?

– Igen. Az utolsó darabig bepakolva egyetlenegy fuvarba. Nem sok mindent tudok felmutatni több mint két évtizedes múlttal a hátam mögött, nem igaz?

Eddig nem tűnt fel, de nem sok mindent halmoztam fel az alatt a néhány év alatt, amíg az élelmiszerbolt felett éltem.

– Nos, emiatt nem kellene aggódnod – kuncogott Harry, miközben nekilátott, hogy feltöltse a friss tavaszi zöldségek dobozait. – Hamarosan bepótolod, most, hogy több helyed van. Bár – tette hozzá fanyar vigyorral –, ahogy téged ismerlek, merem állítani, hogy jobban érdekel majd, hogy új lekvárfőző fazekakat és befőttesüvegeket vegyél, mint a legtöbb, a nők által kedvelt csecsebecse.

Természetesen igaza volt. Az új lekvárfőző fazék beszerzésének kilátására talán kicsit jobban felgyorsul a pulzusom, mint ahogy általában egy húszas évei végén járó nőnél várható lenne.

– Vicces, hogy ezt mondod… – kezdtem, és Harry még jobban felnevetett.

Nem tudom, hogyan boldogultam volna nélküle az elmúlt néhány évben, miközben abban sem vagyok biztos, hogy ő hogyan boldogult volna nélkülem. Harry nem sokkal azelőtt özvegyült meg, hogy megérkeztem, és hamarosan sokkal több lett számomra egy munkaadónál; mindig hajlandó volt segíteni, attól a pillanattól, amikor könnyekben törtem ki az interjún, miután ő, teljesen indokoltan, rámutatott, hogy valójában túlképzett vagyok az állásra. Azt hiszem, arra számított, hogy olyanok jelentkeznek, akik a középiskolát hagyták ott, nem pedig az egyetemet. A délután végére már mindketten sírtunk, és létrejött köztünk egy kapocs, azóta pedig a barátságunk egyre erősebbé vált.

– De most komolyan – mondtam, és nagyot nyeltem, miközben átadtam a lakás kulcsait –, mindent köszönök.

Harry egy szót sem akart hallani, és félreérthetetlen szipogással legyintett.

– Tudom – folytattam ennek ellenére –, mindig azt állítod, hogy bárkiért megtennéd ugyanezt, aki szorult helyzetben van, de te azt éreztetted velem, hogy valaki vagyok. Valaki, aki tényleg számít. Nem sok olyan ember volt az életemben, aki vette volna a fáradságot, hogy ezt megtegye.

Harry szeme könnybe lábadt, de nem akartam leállni. A bolt már majdnem üres volt, és tudtam, talán nem lesz még egyszer lehetőségem arra, hogy ezt elmondjam neki. Nem mintha a munkámat is otthagytam volna a lakással együtt, de tisztában voltam azzal, hogy Harry mindent megtesz majd, hogy ne kelljen végighallgatnia, ahogy őt dicsőítem, ezért elhatároztam, hogy tudatom vele, mennyire hálás vagyok neki, hogy a szárnyai alá vett, amikor annyira kétségbeesett voltam, hogy haza ne kelljen költöznöm.

– Te – mondtam neki –, te vagy a családom.

Bólintott, és megdörgölte a szemét öreg, kérges tenyerével.

– Tudom – krákogta.

– És persze Ryan is – tettem hozzá gyorsan, a folyton eltűnő öcsémre gondolva.

Szegény kis szerencsétlen minden tekintetben másodrendű volt a szó szoros értelmében már a fogantatása óta. Reméltem, hogy ha végre felbukkan, akkor elérhetem, hogy ő is olyan jól érezze magát a bőrében, ahogy Harrynek sikerült ezt elérnie nálam.

– És mi van az anyáddal? – kérdezte merészen Harry.

– Most már… – kezdtem elkomorult arccal, és próbáltam nem elképzelni, hogy milyen Ryan élete az anyámmal, főleg most, hogy Tony sincs, akihez menekülhetett volna. – Ne menjünk bele ebbe, rendben? Úgy volt, hogy ma jó napunk lesz.

– Bocsánat. – Harry bűnbánón elmosolyodott, jól fogadva a dorgálásomat.

Gyorsan megöleltem, és elindultam a tavaszi napsütésbe. Mint mindig, most is éreztem a frissen sült kenyér megnyugtató illatát, ami Blossom pékségéből áradt ki, még mielőtt kinyitottam volna az ajtót.

– Poppy! – kiáltott fel Mark, aki nemcsak a barátom, hanem a szomszédom is volt. – Hogy mennek a dolgok? Kipakoltál? Fogadóképes vagy már?

– Adj egy esélyt a lánynak – szólt Blossom nevetve. – Azt mondtad, hogy Lou még csak most indult el a tér felé a furgonjával.

Markra néztem, és felvontam a szemöldökömet.

– Lehet, hogy szemmel tartom az eseményeket – mondta pironkodva.

– Egész reggel még egy vekni kenyeret sem volt képes elkészíteni – dorgálta kedvesen Blossom.

– Ó, te jó ég, ez olyan lesz, mintha Miss Marple szomszédjába költöznék! – nyögtem fel. – Nem léphetek ki a házból anélkül, hogy valaki ne rögzítené az időpontot.

– Ez még semmi! – kuncogott Mark. – Ha azt hiszed, hogy én rossz vagyok, csak várj, amíg Carole elkezdi a függönyráncigálást. Akkor fogod majd igazán megismerni, mit jelent a szomszédőrség!

Szerencsére már volt egy elképzelésem arról, hogy mibe megyek bele, és őszintén, eléggé tetszett a gondolat, hogy egymásra vigyázó szomszédok közelében lakom.

– Egyébként – tette hozzá Mark egy kacsintás kíséretében –, én a helyedben nem aggódnék emiatt túlságosan. Nem te leszel egyedül a figyelme középpontjában, legalábbis ma nem.

– Ezt hogy érted?

– Vevő! – kiáltotta Blossom.

Megvártam, amíg Mark befejezi a kiszolgálást, aztán újra megkérdeztem, hogy mire gondolt.

– Neil telefonált – mondta. – Ma otthonról dolgozik, de nem tud összpontosítani.

– Miért? – ráncoltam a homlokom.

Mark férje, Neil a saját vállalkozását vezette otthonról, és hajlamos volt túlzottan a munkájába temetkezni. El sem tudtam képzelni, hogy gondjai lennének az összpontosítással, amikor a munkájáról volt szó.

– Mi történt a mi nyugodt oázisunkkal, mivel vonta magára a figyelmet? – kérdeztem. – Tudod, hogy csak azért költözöm be a térre, mert újra békés lett. Nos – tettem hozzá –, ezért, meg mert így hozzáférésem lesz a közösségi kerthez, persze.

– Úgy tűnik – vallotta be Mark, miközben a lisztes ingujjával a pultra támaszkodott egy jó kis pletykálásra –, nem te vagy az egyetlen, aki ma költözködik.

– Úgy érted, valaki elköltözik a térről? – kérdeztem hüledezve.

– Nem – nevetett fel Mark. – Ki lenne olyan bolond, hogy elköltözne innen?

Igaza volt. Ebbe a helybe mindenki beleszeretett. Egyszerűen tökéletes volt, főleg így, hogy Kate korábbi bérlői végre elköltöztek.

– A szomszédod – vallotta be Mark –, Morcos úr. Cuccokat hozatott. Végre szerzett magának néhány bútort.

– Korábban nem volt neki?

Mark megrázta a fejét.

– Aznap, amikor beköltözött, alig volt valamije, csak néhány bőrönd és pár doboz. Természetesen egyikünk sem járt még nála, mivel olyan szörnyen viselkedik, de amennyire meg tudtuk állapítani, a hely eléggé sivár lehet. Biztos, hogy nem érkezett hozzá semmilyen nagyobb szállítmány. Legalábbis a mai napig nem.

Eléggé sajnáltam a házat és annak jelenlegi lakóját. A kedves szomszédok egy dolog, de hogy az ember e világi javait mindenki vizslató szemmel figyelje, az kicsit sok. Azon tűnődtem, hogy vajon a heves érdeklődés okozhatta-e a harcias viselkedését, vagy talán a rosszkedvét az otthoni kényelem hiánya és a szomszédban lakó kíváncsi emberek táplálták.

– Miért akarná bárki is egy üres házban tölteni a telet? – tűnődtem.

– Nem tudom. – Mark megvonta a vállát.

– Talán néhány új cucc felvidítja – javasoltam.

Mark szúrós pillantást vetett rám.

– Nos – mondtam –, reméljük, Lou furgonja nem áll majd az útjába.

Az utolsó dolog, amit szeretnék, hogy bajt okozzak, mielőtt még akár csak a teavizet is feltettem volna az új konyhámban.

– Bárcsak ott lehetnék, hogy megnézzem! – mondta Mark homlokráncolva. – Reméltem, lesz némi izgalom, erre most minden ugyanazon a napon történik, én meg nem leszek ott, hogy bármit is lássak belőle.

Nyilvánvalóan nagyon rossz néven vette a nem kielégítő helyzetet.

– Hacsak ki nem rúglak, mert munka helyett lazsálsz – dörgött Blossom hangja a pult másik végéből. – Ha elbocsátalak, Mark – mondta a nő –, akkor hazamehetsz Poppyval, és nem maradsz le semmiről.

– Megértettem – mondta, és odasietett hozzá, hogy megölelje, aminek Blossom nem tudott ellenállni. – És most, mit is akartál, Poppy? – kérdezte komolyan. – Vásárolni jöttél, vagy csak azért, hogy bajba sodorj?

A kenyérrel, amiért bementem, és néhány krémes süteménnyel a hónom alatt, elindultam a térre. Nem volt sok cuccom, amit ki kellett pakolni, de aligha lenne igazságos, hogy Colinra és Loura hagyjam a munka nehezét.

– Küldj egy sms-t, ha megpillantod Nyomorúságos urat! – kiáltott utánam Mark. – Neil szerint elég jó pasi.

Markkal és Neillel a szomszédban az élet biztosan jó móka lesz. Séta közben elképzeltem a rögtönzött összejöveteleket a kertben és a házaink előtti szép zöldben. Grillezés, sörözés és hosszú, napsütéses esték álltak előttem, és alig vártam, hogy belevessem magam az életbe a téren.

Az idilli képzelgések boldog buborékja hamar szétpattant, mert alig tettem be a lábamat a térre, amikor Lou kedves hangja érte el a fülemet. Nem tűnt boldognak. Egyáltalán nem tűnt boldognak.

– De meddig még? – hallottam. – Nem te vagy az egyetlen, akinek szoros az időbeosztása, tudod?

Az időbeosztás, amit emlegetett, újdonság volt számomra, de végül is neki és Colinnak is vissza kellett mennie a saját boltjába. Lou megpillantott, és odarohant hozzám.

– Ezt nézd meg! – kiáltotta, amikor a férfi, akivel „beszélgetett”, visszahúzódott a házába. – Láttál már valaha ilyen rohadt önző parkolást?

A helyzet messze nem volt ideális. A szomszédom háza előtt egy hatalmas bútorszállító és egy kisebb teherautó állt. Mindkettő teljesen eltorlaszolta az utat, ennek következtében Lou furgonja nem tudott átjutni.

– Mondtam neki, hogy ez egyirányú utca, így nem tudok a másik oldalról kerülni, de azt mondta, nem tehet semmit.

– Nos, nem hagyhatja, hogy csak úgy elzárják az utat – mondtam, amikor Colin odajött hozzánk. – Ez nem biztonságos.

– Pontosan – szólt közbe Lou –, mi van, ha a mentőknek át kell jutniuk?

Ez nem tűnt túl valószínűnek, de igaza volt.

– Aligha hiszem… – kezdte Colin, de Lou rávillantotta vasvillapillantását, mire inkább elhallgatott.

– Megyek, beszélek vele – mondtam, és átadtam Blossomék szatyrait. – Mi lenne, ha ti ketten addig megkeresnétek a vízforralót, és feltennétek a teavizet? Kate korábban üzent, hogy van friss tej a hűtőben.

Lou nem tűnt különösebben lelkesnek, hogy elengedje a dilemmát, de amint Colin megemlítette a süteményeket, amelyeket az egyik szatyorban talált, Lou követte őt a házba, én pedig átmentem a szomszédba, hogy megnézzem, mit tehetek. Nem akartam, hogy az első találkozásom az új szomszédommal feszült legyen, ezért elhatároztam, hogy önmérsékletet tanúsítok.

– Helló! – kiáltottam a résnyire nyitva álló bejárati ajtón keresztül.

Az előszobában dohszag terjengett, és általános volt az elhanyagoltság érzése, de talán a dolgok javulnak, ha végre új bútorok kerülnek a házba.

– Helló! – kiáltottam egy kicsit hangosabban. – Poppy vagyok. Ma költözöm be a szomszéd házba!

– Már megmondtam a harsány barátnődnek, hogy a bútorszállítóim olyan gyorsan dolgoznak, ahogy csak tudnak! – harsogta egy férfihang az egyik emeleti szobából.

Azon tűnődtem, vajon ez volt-e az a fickó, akiről Neil már eldöntötte, hogy „jó pasi”. Ha igen, akkor minimum egy emberi alakot öltött görög istennek kell lennie, hogy ellensúlyozza a harcias hangnemét. Nem mintha a megjelenése nagy hatással lenne rám. Én sokkal inkább abból állapítottam meg valaki vonzerejét, hogy milyen a személyisége és hogyan bánik másokkal, semmint a külsejéből. Eddig ez a fickó eléggé utálatosnak tűnt.

Kinyitottam a számat, hogy bocsánatot kérjek, amiért félbeszakítottam őt egy nyilvánvalóan feszült napon, de nem volt rá lehetőségem.

– Nem tehetek semmit, amíg nem végeznek, világos? – üvöltötte megint. – Mindenkinek várnia kell!

Nyilvánvalóan nem akart lejönni, hogy vegye a fáradságot a bemutatkozásra, nekem pedig nem állt szándékomban átlépni a küszöböt, hogy megkockáztassam, hogy még közelebbről kiabáljon velem. Egy új helyre költözés ingerlékennyé teszi az embert, de semmi szükségem nem volt arra, hogy az, amin ő keresztülment, tönkretegye az én élményemet. Valójában meglehetősen nyugodt voltam a költözésem miatt. Legalábbis eddig.

– Bocsánat, hogy zavartalak – szóltam vissza, elfojtva a hangomba beszivárogni készülő szarkazmust. – Épp meg akartam kérdezni, hogy van-e kedved csatlakozni hozzánk egy teára, amíg várunk, de inkább magadra hagylak.

{1} A chutney (csatni) eredetileg indiai eredetű szószféleség, pikáns, darabos, sűrű mártás. Általában valamilyen hőkezelésen átesett friss gyümölcsök és fűszerek együtteséből áll. (A szerk.)

{2} Többféle zöldséget – rendszerint karfiolt, hagymát és uborkát – tartalmazó, mustárral és kurkumával fűszerezett, több hónapig eltartható jellegzetes brit savanyúságféle. (A szerk.)