Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ KÖNYV ANTHIME ARMAND-DUBOIS

MÁSODIK KÖNYV JULIUS DE BARAGLIOUL

HARMADIK KÖNYV AMÉDÉE FLEURISSOIRE

NEGYEDIK KÖNYV A SZÁZLÁBÚ

ÖTÖDIK KÖNYV LAFCADIO

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

André Gide

A VATIKÁN
PINCÉI

fordította:
König György

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-499-3 EPUB
ISBN 978-963-559-500-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1914

a mű eredeti címe:
Les Caves du Vatican

az elektronikus változat az 1934. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Christopher Czermak felvétele
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖNYV
ANTHIME ARMAND-DUBOIS

I.

1890-ben, XIII. Leó pápasága idején X. doktornak, a csúzos betegségek specialistájának hírneve Rómába vonzotta Anthime Armand-Dubois-t, a szabadkőművest.

- Ugyan, - kiáltott fel sógora, Julius de Baraglioul - hát a testét ápolni megy oda! Rómába! Bár inkább lelkét gyógyítaná meg, mert az sokkal betegebb!

Armand-Dubois, hangsúlyozva az önmagán érzett részvétet, ezt felelte:

- Szegény barátom, nézze hát a vállaimat.

A jólelkű Baraglioul akaratlanul is felemelte szemét sógora vállai felé: reszkettek, mintha mély, visszafojthatatlan nevetés rengette volna őket; szomorúság volt látni, hogy ez a félig béna, hatalmas test, mint érvényesíti izomereje roncsait ily nevetséges mozgásban. De mit! Mindkettőjüknek megvolt a maguk rég elfoglalt álláspontja, Baraglioul ékesszólása ezen mit sem változtathat. Az idő talán? A szent helyek titkos javallata... Julius végtelenül elbátortalanodott hangon csak ennyit mondott:

- Anthime, nagy szomorúságot okoz nekem. (A vállak tánca mindjárt megszűnt, mert Anthime szerette sógorát.) Bárcsak megjavulva látnám viszont mához három esztendőre, amikör majd a Szentévben fel fogom keresni Rómában.

Veronika legalább egészen más hangulatban kísérte el férjét. Éppen olyan vallásos volt, mint nővére, Marguerite, vagy Julius, és ez a hosszú római tartózkodás egyik legkedvesebb vágyának hízelgett. Egyhangú, csalódott életét számos vallásos foglalkozással tette melegebbé, s meddő lévén, a legfőbb lénynek szentelte azokat a gondokat, melyeket gyermek nem kérhetett tőle. De jaj, nem volt sok reménye, hogy Anthime-ot visszavezethesse Istenéhez. Tudta régóta, mily csökönyösségre képes ez a széles és pogány koponya. Flons abbé megmondta neki:

- A legmegingathatatlanabb elhatározások, asszonyom, a legrosszabbak. Itt csak csoda segíthet.

Már nem is szomorkodott a dolgon. Rómába való költözködésük első napjaitól kezdve mindkét hitvestárs külön-külön rendezte be a maga visszavonult életét: Veronika a háztartás gondjaival és vallási gyakorlatokkal, Anthime pedig tudományos kutatásaival. Így éltek egymás mellett, egymás ellen, háttal egymásnak, és így tűrve egymást. Ez életmód folyományaképp valami egyetértés volt közöttük, valami fél boldogság borult rájuk, mert mindegyik saját erényét vélte felfedezni a másik szótlan megtűrésében.

Az a lakás, amelyet egy ügynökség közvetítésével béreltek ki, mint a legtöbb olasz lakás, jelentékeny hátrányok mellett váratlan előnyöket is nyújtott. A Via in Lucina-i Forgetti-palota egész első emeletét foglalta el, s elég szép terasza is volt, ami Veronikában azonnal azt a gondolatot ébresztette, hogy itt aspidistrákat fog termelni, melyek oly rosszul tenyésznek a párizsi lakásokban. De hogy a teraszra juthasson az ember, át kellett menni a narancsos kerten, ezt pedig Anthime azonnal laboratóriumnak foglalta le, és kikötötte, hogy csak a nap egy bizonyos órájában szabad rajta átjárni.

Veronika zaj nélkül nyitott be mindig az ajtón, és lesütött szemmel, mint a kispap illetlen falfelírások mellett, átlopta magát a szobán, mert nem akarta észrevenni Anthime-nak a karosszékből kiemelkedő óriási hátát, amint éppen valami gonosz kísérlet fölé hajolt. Anthime pedig úgy tett, mintha mit sem hallana. Mihelyt azonban felesége visszatért, föltápászkodott a székről, elvánszorgott az ajtóhoz és összeszorított ajkakkal, gonoszan, parancsoló kézmozdulattal, pszt - betette a kilincset. Ez volt egyben az az óra, amikor Beppo, a felhajtó, megjött, hogy átvegye megbízásait.

Ezt a tizenkét vagy tizenhárom éves fickót, aki, rongyokban járt, nem voltak szülei s nem volt semmi otthona, Anthime maga fedezte föl, néhány nappal Rómába érkezésük után. Az előtt a szálloda előtt, ahol az első napokban a Via di Bocca di Leonén megszállottak, Beppo egy marék fű alatt takargatott tücsökkel, mely egy nádvarsában volt elhelyezve, iparkodott a járókelők figyelmét magára terelni. Anthime hat sout adott a rovarért, majd kevés olasz tudománya segítségével úgy ahogy megérttette a fiúval, hogy abban a lakásban, amelybe másnap kell hurcolkodniuk, a Via in Lucinán, szüksége lesz néhány patkányra. Minden, ami csúszik, mászik, úszik, vagy akár repül, hasznára van kutatásaiban. Ő eleven hússal dolgozik.

Beppo, született felhajtó, szívesen szállította volna a Capitolium sasát vagy nőstény farkasát is. Tetszett neki ez a mesterség, mert megfelelt fosztogató ösztönének. Tíz sout kapott naponkint, de ezért a háztartásban is segédkezett. Veronika előbb rossz szemmel nézte; de mióta észrevette, hogy keresztet vet, amikor elmegy a ház északi sarkán levő Madonna előtt, megbocsátotta neki rongyait, és megengedte, hogy egészen a konyháig hozza a vizet, szenet, fát és rozsét; még a szatyrot is szabad volt vinnie, amikor Veronika a piacra ment, - kedden és pénteken, vagyis oly napokon, amikor Caroline, a szakácsnéjuk túlságosan el volt foglalva odahaza.

Beppo nem szerette Veronikát, de nagyon tetszett neki a tudós, akinek nehezére esett lebotorkálni az udvarra, hogy átvegye áldozatait s megengedte a gyermeknek, hogy feljöjjön a laboratóriumba. Ide be lehetett nyitni közvetlenül a teraszról, ahova meg titkos lépcső vezetett fel az udvarból. Rideg magányosságában Anthime-nak dobogni kezdett a szíve, amikor a téglákon a kis meztelen lábak dobogása közeledett. De nem árulta el magát, semmi sem zavarhatta meg munkájában.

A gyermek nem kopogott az üvegajtón: csak megkaparta; s minthogy Anthime ott maradt asztala fölé hajolva, anélkül, hogy válaszolt volna, Beppo néhány lépést tett előre s friss hangján megkérdezte, hogy szabad-e? azúrral töltve meg a szobát. Hangja után angyalnak mondta volna az ember; pedig hát hóhérsegéd volt. Vajon milyen áldozatot hozott megint abban a zsákban, amelyet a kínzóasztalra tett? Anthime, teljesen elmerülve munkájában, gyakran nem nyitotta ki a zsákot, csak egy pillantást vetett rá. Mihelyt látta, hogy a zsák mozog, a dolog rendben volt: patkány, egér, veréb, béka, minden jó volt ennek a szörnyetegnek. Némelykor Beppo nem hozott semmit, de mégis bejött. Tudta, hogy Armand-Dubois várja, még ha üres kézzel jön is. Mialatt a gyermek ott állt hang nélkül a tudós mellett s valamely gaz kísérlete fölé hajolt, bizony nem merném állítani, hogy Anthime tudós hiúságában nem érezte-e magát valami ál-Istenfélének, amikor a kis fiú szeme felváltva hol rémülettel tekintett az állatokra, hol pedig áhítattal ő reá.

Anthime Armand-Dubois azt állította, hogy addig is, amíg elő nem veszi magát az embert, tropizmusokra vezeti vissza a megfigyelt állatok minden cselekvését, Tropizmusok! Alig, hogy ezt a szót kitalálták, már egyébről sem lehetett hallani. A lélektani kutatók egész csoportja már csak tropizmusokra esküdött. Tropizmusok! Mily hirtelen fény sugárzott ezekből a betűkből! Nyilvánvaló, hogy a szervezet éppoly hatásoknak enged, mint a napraforgó, mely akaratlanul fordul a nap felé, ami könnyen visszavezethető a fizika és a termokémia egyszerű törvényeire. Végre kimutatható, hogy maga a világegyetem is megnyugtató jóindulatot árul el. Az élő lény legmeglepőbb, legváratlanabb mozdulataiban könnyen fel lehet ismerni a ható erő iránti tökéletes engedelmességet.

Hogy megoldja a kitűzött feladatot s hogy rávegye a foglyul ejtett állatot a maga egyszerűségének beismerésére, a jó Anthime Armand-Dubois a folyosós, csapóajtós, útvesztős skatulyák egész bonyolult rendszerét találta ki, melyben voltak rekeszek élelemmel, más rekeszek minden nélkül, ismét mások tüsszentő porral, különböző színű és különböző alakú ajtókkal. Ezek az ördöngős szerszámok, amelyek, kevéssel utóbb, Németországban óriási sikert arattak Vexierkasten név alatt, az új psycho-physiologiai iskolának arra szolgáltak, hogy egy újabb lépéssel haladjon előre a hitetlenségben. És hogy kimutassa a hatást az állat egyik vagy másik érzékére, agyának egyik vagy másik sejtjére, megvakította vagy megsüketítette, megfosztotta egy szervétől vagy testrészétől, amelyet az ember nélkülözhetetlennek tartott volna, de amelynek hiányát - Anthime nagyobb okulására - az állat úgy ahogy elviselte.

Anthime Közleményei a feltételes reflexekről forradalomba hozták az upsalai egyetemet. Éles viták támadtak, amelyekben részt vettek a legkitűnőbb külföldi tudósok is. Anthime agyában azonban új kérdések rajzoltak. Hagyta hát civódni kartársait, ő folytatta kutatásait más mezőkön, megostromolva Isten várának legrejtettebb sáncait is. Nem volt elég csak úgy nagyjában elismerni, hogy minden mozgás elhasználódással jár, sem az, hogy az állat veszít súlyából pusztán izmai és érzékei használata következtében. Minden alkalom után azt kérdezte: mennyivel? És ha a kimerült alany magához iparkodott térni, Anthime megint megmérte, ahelyett, hogy enni adott volna neki. Új elemek hozzávegyítése túlságosan bonyolította volna a kísérletet: megmért mindennap hat megkötözött és koplaló patkányt, ezekből kettő vak, kettő félszemű és kettő látó volt; ez utóbbiaknak látását állandóan egy kis malomszerkezet rontotta, ötnapi koplalás után vajon mily viszonyban vannak az egyes állatok súlyveszteségei? Armand-Dubois minden délben pontosan feljegyezte, kis ad hoc táblákra, a diadalmas új számjegyeket.

II.

A Szentév ünnepségei közeledtek. Armand-Dubois-ék minden napra várták Baraglioulékat. Aznap reggel, amikor megérkezett a sürgöny, amely estére jelezte érkezésüket, Anthime elment nyakkendőt venni.

Anthime keveset járt el hazulról, mert nehezére esett a mozgás. Veronika szívesen végezte helyette a bevásárlásokat, vagy elküldte hozzá a szállítókat, hogy ha mértéket kellett venni. Anthime rég nem törődött már a divattal; de bármily egyszerűnek óhajtotta is a nyakkendőt (szerény, fekete surah-csokrot), mégis maga akarta kiválasztani. Barna szatén-ingmelle, amelyet az útra vett és csak a hotelben hordott, állandóan kicsúszott szélesen kivágott mellénye alól; azt a halványsárga kendőt, amely ezt az ingmellét helyettesíti s amelyet egy értéktelen kámeás melltűvel tűz össze, a sógornője, Marguerite és Baraglioul bizonnyal nem találja majd helyénvalónak; miért is nem hordja még mindig azokat a készen kapott fekete kis csokrokat, s miért nem hagyott meg egyet mintának! Ki tudja, hogy a boltokban milyen formákat ajánlanak? Addig semmiképp sem választ, míg meg nem néz egynéhány divatárust a Corson és a Via Condottin. A széleskötésű nyakkendők nem valók az ő ötven esztendejéhez; hiába, mi sem illik jobban hozzá, mint egy szerény, egyenes, egészen fénytelen, fekete kis csokor.

Az ebéd egy órára volt rendelve; Anthime délben hazajött a nyakkendővel, elég korán, hogy megmérje még állatait.

Anthime nem volt hiú ember, most azonban szükségét érezte, hogy felpróbálja a nyakkendőt, mielőtt munkához lát. Egy törött tükördarab hevert laboratóriumában, ez valamikor tropizmusok felidézésére szolgált. Az egyik ketrechez támasztotta s odahajolt, hogy megkeresse benne arca mását.

Anthime felfelé fésülte egykor vörös, de most már szürkés-sárga, dús haját, amelynek színe a maga bizonytalanságában régi, aranyozott ezüst tárgyakhoz kezdett hasonlítani. A téli égnél is szürkébb és hidegebb tekintete fölött előreugrottak bozontos szemöldökei. Rövidre nyírt pofaszakálla még most is olyan színű volt, mint kócos, fakó bajusza. Keze külső felével végigsimította beesett arcát, aztán szögletes állát is:

- Igen, igen, - mormogta - meg fogok borotválkozni.

Kiemelte a borítékból a nyakkendőt, letette maga elé, levette nyakáról a selyemkendőt és kihúzta belőle kámeával díszített melltűjét. Hatalmas tarkóját alacsony, elől kivágott gallér övezte. És itt ezen a ponton, bár csak a lényegest akarom elmondani, nem hagyhatom szó nélkül Anthime Armand-Dubois daganatát, mert amíg jobban meg nem tudom különböztetni a lényegest az esetlegestől, mi egyebet

kívánhatnék tollamtól, mint pontosságot és szigorúságot? Ki állíthatná, hogy ez a daganat nem játszott semmiféle szerepet és nem bírt súllyal Anthime amaz elhatározásainál, melyeket a szabad gondolatnak tulajdonított? A reumáját még elviselte volna; de már ezt a kicsiséget, ezt nem bocsátotta meg a jó Istennek.

Úgy jutott hozzá, azt sem tudta, hogyan, kevés idővel házassága után. Balfülétől délnyugatra, ott, ahol a bőr szőrösödni kezd, kezdetben csak egy jelentéktelen kis borsó volt. Sokáig el tudta titkolni dús hajzata segítségével, melyet fürtökben fésült a kinövésre. Veronika maga sem vette észre, amíg csak egy éjszakai ölelés alkalmával a keze egyszerre hozzá nem ért.

- Nini, mi van neked itt? - kiáltott fel.

És mintha leleplezetten a dudor sem akarta volna tovább megőrizni szerénységét, néhány hónap alatt fogolytojás nagyságúra nőtt, később gyöngytyúk- és végül tyúktojásnagyságúra, s itt aztán megállt. A ritkuló haj kétfelé vált rajta és kiemelte. Negyvenhat éves korában Anthime már nem gondolhatott arra, hogy tessék a nőknek. Egészen rövidre nyírta haját és alacsony gallérokat kezdett hordani, melyekben egy mélyedés nyújtott hajlékot daganatának, s még jobban kidomborította. Ennyit Anthime daganatáról.

Nyaka köré fonta az új nyakkendőt. A közepén egy kis acélfolyosó vezetett, ezen kellett átcsúsztatni a szalag végét, amelynek meg egy szerkezetbe kellett ékelődnie. Szellemes találmány volt ez a szerkezet: éppen csak a szalag látogatását várta meg, s akkor otthagyta a nyakkendőt, leesett a kísérleti asztalra.

Anthime kénytelen volt Veronika segítségéhez fordulni, aki rögtön odasietett.

- Nézd csak, varrd ezt fel - kérte Anthime.

- Gépmunka, nem is ér semmit - mormogta Veronika.

- Annyi bizonyos, hogy leesett.

Veronika, háziruhájára tűzve, a bal melle alatt mindig két varrótűt hordott, az egyiket fehér, a másikat fekete cérnával. Azonnal hozzáfogott a varráshoz, ott, az üvegajtó mellett, s anélkül, hogy leült volna. Anthime meg nézte ezalatt. Elég kövér, jellegzetes vonású nő volt, makacs, mint ő, de mégis csak alkalmazkodó. Ajka körül mindig ott volt a mosoly, s így a kis bajusz nem keményítette meg túlságosan vonásait.

- Nem rossz asszony - gondolta magában Anthime, ahogy itt a nyakkendővel látta foglalatoskodni. - Elvehettem volna egy kacérat, aki megcsalt volna, egy fecsegőt, aki telebeszélte volna a fejemet, egy libát, aki kihozott volna a sodromból, vagy egy harapósat, mint a sógornőm...

És kevésbé nyers hangon, mint rendesen, mondta neki:

- Köszönöm - mire Veronika, munkája befejeztével, távozott.

Az új nyakkendővel nyakán, Anthime most teljesen gondolataiba mélyedt. Hangot sem hallani, sem kívülről, sem pedig szívében. Már megmérte a vak patkányokat. Mi az eredmény? A félszemű patkányok súlya nem változott. Most meg fogja mérni az ép pár súlyát. Hirtelen felugrik, mankója a földre esik. Bámulatos! Az ép patkányok... újból megméri őket; de nem, kénytelen meghajolni a valóság előtt, az ép patkányok tegnap óta gyarapodtak! Egy gondolat villan át az agyán:

- Veronika! - kiáltja.

Nagy erőfeszítéssel felemeli mankóját s az ajtóhoz rohan:

- Veronika!

Veronika nyájas arca megjelenik, ő pedig az ajtó mellett áll ünnepélyesen.

- Ki nyúlt az én patkányaimhoz?

Nincs válasz. Újból kérdi, minden szót külön - hangsúlyozva, mintha Veronika nem értené a francia nyelvet.

- Mialatt távol voltam, valaki enni adott nekik. Maga volt?

Veronika, akinek bátorsága kissé visszatért, feléje fordul csaknem támadólag.

- Te éhen hagytad volna halni ezeket a szerencsétlen állatokat. Nem zavartam meg a kísérletedet, csupán...

De Anthime megfogta karjánál, bicegve odahurcolta az asztalhoz és rámutat feljegyzéseire:

- Tetszik látni ezeket a lapokat? Itt két hét óta feljegyzem valamennyi megfigyelésemet ezekről az állatokról. Ezeket várja Potier kollégám, hogy bemutassa a Tudományos Akadémia május 17-i, legközelebbi ülésén. Ma, április 15-én, mit írhatok e számcsoportok alá? Mit írjak?...

Minthogy Veronika nem szól egy szót sem, mutatóujjával, mint egy késsel, megdöfködi a fehér papirost.

- Ezen a napon - folytatja - Armand-Dubois-né, a megfigyelő tudós felesége, csupán gyengéd szívére hallgatva, elkövette azt a... mit mondjak? ügyetlenséget? meggondolatlanságot? ostobaságot?...

- Írja inkább: megsajnálta a szegény állatokat, a nevetséges kíváncsiság áldozatait.

Anthime kiegyenesedik, és nagy méltósággal mondja:

- Ha így gondolja, asszonyom, nem igen csodálkozhat rajta, ha megkérem, hogy a jövőben az udvarból felvezető lépcsőt használja, amikor ültetvényeit gondozza.

- Azt hiszi, hogy a magam kedvéért jövök a maga odújába?

- Ne fárassza magát a jövőben.

Ezután megtoldva szavait egy beszédes gesztussal, megragadja a jegyzeteket és apró darabokra tépi.

«Két hét óta», mondotta, valóságban pedig csak négy nap óta koplaltak a patkányai. Felindulása nyilván kimerült a kár e túlzásában, mert ebédnél már derűs homlokkal jelent meg, sőt annyira vitte a bölcsességet, hogy békejobbot nyújtott feleségének. Nem akarta ugyanis a tisztes érzületű Baraglioul-házaspárt veszekedésük látványosságában részesíteni, - ettől jobban irtózott még, mint Veronika, mert úgy érezte, hogy ezt az ő világfelfogásának tulajdonítanák.

Öt óra felé Veronika felcserélte háziruháját egy fekete szövetkosztümmel, s Julius és Marguerite elébe indult, akiknek 6 órakor kellett Rómába érkezniük.

Anthime pedig megborotválkozik; a kendőjét, lám, szívesen felcserélte egy rendes kis csokorral: de ennél többre igazán nem hajlandó. Gyűlöli a ceremóniát s ángya előtt sem restelli örökös alpaka-kabátját, kékcsíkos fehér mellényét, közönséges vászonnadrágját, s kényelmes fekete bőrpapucsát, amit, mivel sántítva jár, még akkor se vet le, ha a városba megy. Felszedte az összetépett papírlapokat, egymás mellé rakosgatta őket, és lemásolta a számjegyeket, - így várta Baraglioulékat.

III.

A Baraglioul-család[1] pármai eredetű. Egy Baraglioul (Alessandro) 1514-ben második házasságában feleségül vette Filippa Viscontit, néhány hónappal e hercegségnek az egyház birtokához való csatolása után. Egy másik Baraglioul (ugyancsak Alessandro) kitüntette magát a lepantói csatában és 1580-ban meggyilkoltatott oly körülmények között, amelyek mind a mai napig nincsenek felderítve. Könnyű volna, bár nem túlságosan érdekes, a család történetét követni, 1807-ig, vagyis addig az időpontig, amikor Pármát Franciaországhoz csatolták és amikor Robert de Baraglioul, Julius nagyapja, Pau-ba költözött. Justus-Agenor de Baraglioul, az előbbinek harmadik fia (a két első kicsiny korában elhalt) s a X. Károlytól 1828-ban nyert grófság örököse, a diplomáciában tett nevezetes szolgálatokat, fényes elméjével éppúgy, mint fölényes tudásával.

Justus-Agenor második gyermeke, Julius, házassága óta rendesen élt, ifjúkorában azonban több szenvedélyes szerelmen ment keresztül. Igazságot kell neki szolgáltatni: szíve sohasem szeretett rangján alul. Természetes előkelősége és az az erkölcsi elegancia, mely kicsillámlott legkisebb írásművéből is, megállította vágyait azon a lejtőn, melyen regényírói érdeklődése kétségkívül lejjebb vitte volna. Nem volt forróvérű, de volt benne melegség, amiről számos arisztokrata szépség tanúskodhatott... Nem is említeném ezt, ha első regényei nem vallották volna be nyíltan; részben ennek köszönhették nagy sikerüket az előkelő világban. Annak a közönségnek, amely regényeit élvezni tudta, előkelő volta tette lehetővé, hogy egyik a Correspondant-ban, két másik a Revue des Deux-Mondes-ban jelenhetett meg. Így került már fiatalon, szinte akarata ellenére, az Akadémia jelöltjei közé. Akadémikusnak volt teremtve, szép alakjánál, tekintetének kenetes komolyságánál és homlokának gondolatokra valló halványságánál fogva.

Anthime nagy megvetést tanúsított a rang, vagyon és a külső előnyeivel szemben (ami nem kevéssé keserítette Juliust): de azért megbecsülte sógora jó természetét és nagy ügyetlenségét a vitatkozásban, amellyel eleve előnyt biztosított a szabad gondolatnak.

Hat órakor Anthime meghallotta, hogy vendégeinek kocsija megállt a kapunál. Kiment a folyosóra fogadásukra. Julius ért fel elsőnek az emeletre, finom kalapban, selyemhajtókás felöltőben. Azt hihette volna az ember, hogy látogatásra, nem pedig utazásra öltözött, ha nem lett volna egy sottis kendő a karjára vetve. Az utazás hosszúsága nyomot sem hagyott rajta. Felesége, Marguerite és ennek nővére követik, karonfogva. Marguerite nagyon fáradt, kalapja és haja félre van csapva, tántorog a lépcsőn, arcának egyik felét elfedi egy zsebkendővel, melyet úgy tart rajta, mint a borogatást szokás... Amikor közel érnek Anthime-hoz, Veronika odasúgja:

- Marguerite-nak korom ment a szemébe.

Kis lányuk, a kilenc éves, bájos Julie és a kisasszony kétségbeesett csöndben követték őket a menet végén.

Ismerve Marguerite természetét, nem lehetett a dolgot tréfára venni. Anthime azt ajánlotta, hogy küldjenek szemorvosért, de Marguerite ismerte az olasz kuruzslók hírét, nem akart «a világ semmi kincséért sem» hallani róluk s egy haldokló hangján suttogta:

- Friss vizet. Oh, jaj, csak egy kis friss vizet.

- Kedves Marguerite, - szólt Anthime - a friss víz csillapítani fogja néhány pillanatra a szemét, de nem szünteti meg a baj okát.

Majd Julius felé fordulva:

- Látta, hogy mi ment a szemébe?

- Nem egészen jól. Mihelyt a vonat megállott és meg akartam vizsgálni, Marguerite ideges lett...

- Ne mondd ezt, Julius! Borzasztóan ügyetlen voltál. Ahelyett, hogy felemelted volna a szemhéjat, mindjárt kifordítottad.

- Akarja, hogy én is megpróbáljam? - kérdi Anthime - talán ügyesebb leszek.

Hordár hozta fel a poggyászt. Caroline meggyújtott egy reflektoros lámpát.

- Ugyan, édesem, csak nem akarod ezt az operációt itt az átjáróban elvégezni? - tanácsolja Veronika és bevezeti Baraglioulékat a szobáikba.

Armand-Dubois-ék lakosztálya a belső udvar körül csoportosult, és innen nyert világosságot az a folyosó is, amely az előszobából egészen a narancs-kertig vezet. Erre a folyosóra nyílt az ebédlő, a szalon (óriási, rosszul bútorozott sarokszoba, melyet Anthime-ék nem használtak), két berendezett vendégszoba, az első a Baraglioul-házaspár, a másik a kisebb) Julie részére, végül pedig az utolsó, melyet Armand-Dubois-ék foglalnak el. Mindezeket a szobákat egymással is ajtó köti össze. A konyha és a két cselédszoba a másik oldalra nyílnak.

- Ugyan kérlek, ne legyetek mindannyian körülöttem - siránkozott Marguerite. - Julius, törődj a poggyásszal.

Veronika leültette nővérét egy karosszékbe s odaigazította a lámpát, míg Anthime vele foglalatoskodott.

- Annyi bizonyos, hogy a szem gyulladásban van. Ha levenné a kalapját?

Marguerite azonban, aki attól félt, hogy rendetlen haja alól kibukkannak a betétek, kijelentette, hogy csak később fogja levenni. Ez a kis szalaggal lekötött kalap nem gátolja meg abban, hogy nyakát a támlához támassza.

- Így hát azt kívánja tőlem, hogy kivegyem a szálkát a szeméből, mielőtt kivenném a gerendát a magaméból - mondta Anthime nevetve. - Ez bizony nem nagyon egyezik az evangélium tanításával.

- Jaj, kérem, ne gyötörjön ilyenekkel, cserébe azért, hogy bajlódik velem.

- Nem szólok már egy szót sem. Egy tiszta zsebkendő sarkával... Látom már, hogy miről van szó... Ne féljen, a mindenit! Nézzen fel az égre! Íme, itt van.

És felmutat a zsebkendő hegyén egy észrevehetetlen koromszemet.

- Köszönöm, köszönöm. Hagyjatok most békén, borzasztóan fáj a fejem.

Amíg Marguerite pihent, Julius a kisasszony segítségével kicsomagolt, és Veronika a vacsora előkészületeit végezte, Anthime Julie-vel foglalkozott s bevezette szobájába. Utoljára egészen kicsiny korában látta unokahúgát, szinte alig ismerte fel ezt a komoly és naiv mosolyú nagy leánykát. Beszélgetni kezdett vele mindenféle gyerekes apróságokról, amelyekkel tetszését iparkodott megnyerni. Tekintete egy kis ezüstláncra vetődött, amelyet a kislány nyakán hordott és amelyen bizonyára érmek függenek. Kövér mutatóujja gyöngédtelen mozdulatával kiemelte a kislány ingvállából az érmecskéket és beteges idegenkedését csodálkozással leplezve, megkérdezte tőle:

- Hát ez micsoda? - Julie érezte, hogy a kérdés nem komoly, de azért miért ne vegye komolyan?

- Hogyan, bácsi, hát maga még sohasem látott szentérmeket?

- Nem én, kislányom - hazudta ő. - Nem szépecske, de bizonyosan valami haszna van.

Minthogy a tiszta ártatlanság nem riad vissza egy kis hamiskodástól, a kislány észrevett a kandallón, a tükör előtt egy fényképet, amely éppen őt ábrázolta és ujjával rámutatott:

- Itt van, bácsi, egy kislány arcképe, aki szintén nem szépecske. Hát ezt mire lehet használni?

Anthime csodálkozott, hogy a kis szent milyen talpraesetten felelt, olyannyira, hogy pillanatnyilag le volt fegyverezve. Egy kilencéves kislánnyal végtére nem bocsátkozhat metafizikai vitatkozásba! Mosolygott. A kislány azonnal felismerte előnyét és magyarázni kezdte a szentképeket:

- Ez itt Szent Júlia, a patrónám. Ez pedig a mi Urunk Jézus Szent Szíve.

- Hát a jó Istenről nincs fényképed? - vágott közbe Anthime.

A gyermek egészen természetes hangon felelt:

- Nem, a jó Istenről nem készítenek fényképet... De, íme, itt van a legszebb. Ez a lourdes-i Szűz Mária, ezt Fleurissoire nénitől kaptam, ő hozta Lourdes-ból. Azon a napon tettem a nyakamba, amikor papa és mama felajánlottak a Szent Szűznek.

Ez több, mint amennyit Anthime elviselhet. Nem is próbálta megérteni azt a végtelenül bájos képet, amit a kislány szavai felidéztek: május hónapját és a kislányok fehér- és kékszínű menetét. Mint valami tébolyodott, nem tudta visszatartani káromlási vágyát:

- Akkor hát nem kellettél a jóságos Szűz Máriának, hogy még itt vagy mivelünk?

A kislány nem felelt semmit. Vajon tudta-e már, hogy vannak szemtelenségek, amikre legokosabb semmit sem felelni? Végül is azonban mi történik? A tapintatlan kérdés után nem a kis Julie, hanem a szabadkőműves pirult el. Zavara csak illetlenségének be nem vallott követője, amelyet a bácsi úgy leplezett el, hogy egy bocsánatkérő nagy csókot nyomott kis húga homlokára.

- Miért tesz úgy, mintha rossz volna, Anthime bácsi?

A kislány nem tévedt: ez a hitetlen tudós alapjában véve jószívű ember.

Akkor hát minek ez a csökönyös ellentállás?

E percben Adél jelent meg az ajtóban: - A grófnő hívja Julie kisasszonyt.

Marguerite nyilván nem akarta túlságosan soká együtt hagyni kislányát a bácsikával, nehogy befolyása alá kerüljön. Ezért Anthime még kérdőre is vonta, halkan, kicsit később, amikor a család az asztal köré seregük. De Marguerite ráemelte még mindig gyulladásban lévő szemét:

- Félni? magától? De édes barátom, Julie hamarabb megtérít egy tucat magához hasonló hitetlent, mint hogy a maga gúnyolódásai csak a legkisebb eredményt is érnék el a lelkében. - Nem, nem, mi erősebbek vagyunk ennél. De mégis gondoljon arra, hogy gyermek. Ő tudja, hogy mennyi istenkáromlást lehet hallani a mai romlott világban és az oly gyalázatosan kormányzott országban, mint a mienk. Szomorú volna azonban, ha az első okot a megbotránkozásra a nagybátyja adná, pedig éppen az ő tiszteletére akarnánk nevelni.

IV.

Ezek a kimért, okos szavak vajon lecsillapítják-e Anthime-ot?

Az első két fogás alatt igen (az egyszerű, de jó vacsora egyébként csak három fogásból áll), mindaddig, amíg a családi beszélgetés a kevéssé töviskés beszédtémák körül időz. Marguerite szemére való tekintettel előbb szemészetről folyik a szó (Baraglioulék úgy tettek, mintha nem vennék észre, hogy Anthime daganata megnőtt), majd az olasz konyha következik, Veronika dicséretére, célzásokkal a kitűnő estebédre. Ezután Anthime Fleurissoire-ékról tudakozódik, akiket Baraglioulék nemrégen Pau-ban meglátogattak, és Saint-Prix grófnéról, Julius nővéréről, aki a környéken tölti a nyarat, végül Geneviéve-ről, Baraglioulék gyönyörű szép idősebbik lányáról, akit szívesen magukkal hoztak volna Rómába, azonban nem volt hajlandó elhagyni a Beteg Gyermekek Kórházát, ahova minden reggel a szegény kis szerencsétlenek ápolására siet. Ezután Julius szőnyegre hozta Anthime birtokai kisajátításának komoly kérdését. Azokról a telkekről van szó, amelyeket Anthime első utazása alkalmával Egyiptomban, mint fiatal ember vásárolt. A telkek rossz fekvésűek voltak, s ezért mindeddig nem emelkedett az értékük, de egy idő óta arról van szó, hogy a Kairó-Héliopolisz vasútvonal átvisz majd rajtuk. Armand-Dubois-ék pénztárcájára, amelyet a kockázatos spekulációk megviseltek, nagyon ráférne ez a nem várt összeg, Julius azonban elutazása előtt beszélt Manitonnal, a vasútvonal mérnök-szakértőjével, és azt tanácsolta sógorának, hogy ne tápláljon vérmes reményeket, könnyen rajtaveszthet. De Anthime nem árulta el, hogy az ügy a Páholy kezében van, amely sohasem hagyja el az övéit.

Anthime most szóba hozta Juliusnak az akadémiai jelöltséget és esélyeit. Mosolyogva beszélt a dologról, mert nem hitt benne. Julius is nyugodt és csaknem egykedvű közönyt színlelt. Minek is árulja el, hogy nővére, Saint-Prix grófnő zsebében tartja André bíborost és ennek következtében azt a tizenöt halhatatlant, aki mindig vele szavaz. Anthime valami könnyű bókot vág ki Baraglioul új regényére, a Hegyormok Levegőjé-re, bár valójában rossznak találta a könyvet. Julius érezte ezt és sietve elébe vágott, hogy önérzetét fedezze:

- Gondoltam, hogy ez a könyv nem tetszhet magának.

Anthime abba még belement volna, hogy a könyvnek megbocsásson, de ez a célzás a felfogására határozottan ingerelte. Tagadta, hogy elvei a legkevésbé is befolyásolják ítéletét, írásművekről általában, sógora műveire vonatkozólag pedig különösen. Julius alkalmazkodó engedékenységgel mosolyog, és hogy tárgyat változtasson, a beszélgetést rátereli sógora köszvényére, amit tévedésből zsábának nevez. Nem tudakozódhatnék inkább tudományos kutatásaimról? gondolta magában Anthime, arra könnyen felelhetnék. De a zsába! Miért nem mindjárt a daganata? Tudományos kutatásait azonban sógora nyilvánvalóan nem ismeri, és minthogy éppen most a «zsábától» szenvedett, rikácsolva, gonoszul odakiáltotta:

- Hogy jobban vagyok-e?... Ugyan! Hisz nem is örülne neki!

Julius csodálkozva kérdi sógorától, hogy mi oka lehet ily kevéssé keresztényi érzületet feltételezni róla.

- Az ördögbe! Ha valamelytek beteg, akkor persze ti is orvost hívtok. De, amikor a beteg felgyógyul, az orvosi tudománynak nincs semmi érdeme benne: az imádságok gyógyították meg, mialatt az orvos ápolta. Nem is találnátok rendben, hogy az olyan ember is meggyógyuljon, aki nem gyónt meg húsvét előtt.

- Inkább megmaradsz betegnek, mint hogy csak egyetlenegyszer is imádkozzál? - kérdezte Marguerite meggyőződéses hangon.

Minek avatkozik bele ő is? Marguerite rendszerint nem vesz részt a vitában, ha általános érdekű tárgyról van szó, s azonnal adja az elnyomottat, mihelyt Julius kinyitja a száját. Most csak a férfiak vitatkoztak, semmi kímélet tehát! Hirtelen feléje fordul:

- Édesem, jegyezze meg, hogy ha a gyógyulás itt volna, itt, értse meg jól, - és kétségbeesetten rámutatott a sótartóra - itt, ni, egészen közel, - de énnekem, hogy megfoghassam, könyörögnöm kellene a Főnök Úrhoz (rossz kedvében azzal szórakozott, hogy így nevezte a Legfőbb Lényt), vagy kérnem kellene, hogy közbelépjen, hogy felforgassa az én kedvemért a meglévő rendet, az okok és okozatok természetes rendjét, ezt a tiszteletreméltó rendet, nos hát! akkor nem kellene ez a gyógyulás! Megmondanám a Főnöknek, hogy hagyjanak békén az ő csodájukkal, nekem nem kell.

Egyenkint mondta a szavakat, a szótagokat. Felfokozta hangját akkorára, amekkora a dühe volt; rémes volt ránézni.

- És miért nem kell? - kérdezte Julius egészen nyugodtan.

- Mert ez arra kényszerítene, hogy higgyek Abban, aki nem létezik.

Amikor ezt kimondta, öklével az asztalra csapott.

Marguerite és Veronika aggódó tekintetet váltottak, majd mindketten a kis Julie-re néztek.

- Azt hiszem, ideje lefeküdni, kislányom - mondta az anyja. - Siess szépen, majd még jóéjszakát mondunk az ágyadnál.

A kislány, akit a hallott szörnyű szavak és a bácsi démoni külseje megrémítettek, kiszaladt.

- Ha meggyógyulok, csak magamnak akarok hálás lenni. Pont.

- No és az orvos? - kockáztatta meg Marguerite.

- Annak megfizetem a tudományát.

Julius legkomolyabb hangján vetette ellen:

- Míg viszont Istennel szemben hálára volnál kötelezve...

- Igen, barátom. És ezért nem imádkozom hozzá.

- Imádkoznak mások te éretted, barátom.

Ezt már Veronika mondta, aki eddig egy szót sem szólt. A szelíd, jól ismert hang hallatára Anthime felugrott, elvesztette önuralmát. Egymásnak ellenmondó gondolatok kergetőztek agyában. Először is nincs jogában érette, akarata ellenére imádkozni. Jótéteményt kérni valakinek, anélkül, hogy az illető tudna róla, ez árulás. Imáival nem ért el semmit, annál jobb! Ebből megtanulhatná, hogy mit érnek az imái! Van is mire büszkének lenni!... De talán nem imádkozott eleget?

- Legyen nyugodt, nem hagyom abba - folytatta Veronika éppoly szelíden, mint az előbb. S mosolyogva, mintha meg sem érintette volna e harag szele, elmondta Marguerite-nak, hogy minden este kivétel nélkül meggyújt Anthime nevében két gyertyát, az útszéli Szűz Mária előtt, a ház északi sarkán, ugyanott, ahol annakidején Beppót látta keresztet vetni. A gyermek ott szokott aludni, egészen közel, a fal mélyedésében, és Veronika biztos lehetett, hogy a kitűzött időben ott megtalálja. ő maga nem ért volna fel a fülkéhez, amely magasan volt elhelyezve, Beppo azonban, aki most már tizenöt éves karcsú ifjú, belefogódzkodott a kövekbe és egy vasgyűrűbe, és úgy helyezte el a lobogó gyertyákat a szentkép előtt... A beszélgetés észrevétlenül elfordult Anthime-től, elsuhant fölötte. A két nővér a nép megható vallásosságáról kezdett beszélgetni, amely a legkopottabb szobrot tiszteli éppen a legáhítatosabban… Anthime egészen elmerült gondolataiba. Hogyan! Hát nem elég, hogy Veronika megetette ma reggel a patkányait? Most már gyertyákat éget érette! a felesége! és belevonja Beppót is ebbe az ostoba álszenteskedésbe... Nos, majd meglátjuk!...

A vér fejébe tódult, nem bírt magával, halántéka lüktetett. Nagy erőfeszítéssel felugrott, miközben fellökte székét és feldöntött egy pohár vizet. Homlokát törölgette. Azt hitte, rosszul lesz. Veronika hozzásietett, ő azonban durva kézzel visszalökte, kiszaladt az ajtón és becsapta. Hallani lehetett a folyosón egyenlőtlen, távolodó lépését, a mankó tompa koppanásait.

E hirtelen távozás a társaságot zavart szomorúságban hagyta. Néhány percig egyikük sem szólt egy szót sem.

- Szegény Veronika! - mondja végül Marguerite. Ez alkalommal azonban megint csak bebizonyosodott a különbség a két nővér között.

Marguerite lelke abból a csodálatos szövetből van szabva, amelyből Isten a vértanúit teremtette. Marguerite tudja ezt s igyekszik is szenvedni. Szerencsétlenségére azonban az élet nem nyújt neki szenvedést, mindenhonnan csak jóval halmozza el, kénytelen tehát az apró kellemetlenségekből tőkét kovácsolni. Kihasználja a legcsekélyebb dolgot is, csak hogy büszkélkedhessen sebével. Minden dolgon fennakad és mindenbe belekapaszkodik. Úgy tudja elrendezni a dolgokat, hogy mindig ő legyen a károsult. De mintha Julius azon iparkodnék, hogy felesége ne gyakorolhassa erényeit. Hogy lehessen hát csodálkozni azon, hogy Marguerite, az ura mellett, mindig elégedetlen és rosszkedvű? Olyan férjjel, mint Anthime, mily szép volna az élet! Marguerite neheztel nővérére, hogy mily kevéssé tudja ezt kihasználni. Veronika feje fölött a bajok észrevétlenül múlnak el. Az ő mindig helytálló és mosolygós méltósága fölött minden gúny és tréfa elsiklik. Bizonyosan rég belenyugodott már a maga elszigetelt életébe: Anthime egyébként nem rossz hozzá és végtére is kimondhatja, hogy mit akar! S ha annyira kiabál, ez azért van, mert nem mozoghat, és nem jönne annyira dühbe, ha mozgékonyabb volna. Julius megkérdezte, hogy vajon hová mehetett?

- Laboratóriumába - felelte, s Marguerite kérdésére, hogy nem kellene-e utánamenni, mert hátha rosszul lett, ekkora harag után, Veronika azt állította, hogy okosabb békén hagyni. Egyedül majd lecsillapodik, nem kell annyit törődni a távozásával.

-Végezzük be nyugodtan a vacsorát-fejezte be.

V.

Nem, nem a laboratóriumába ment Anthime bácsi. Csak átsietett műhelyén, amelyben a hat patkány élete végéhez közeledik. Miért nem állt meg a teraszon, amelyet eláraszt a nyugati fény? Az est földöntúli világítása talán megingatja forradalmár lelkét és engedékenységre bírja... De nem, kibújt a hatása alól.

A kényelmetlen csigalépcsőn leért az udvarra és sietve áthaladt rajta. Tragikus a béna embernek ez a sietsége, mert kínnal vásárol meg minden lépést és fájdalommal minden erőfeszítést. Mikor fogjuk már látni, hogy valami jó célra használja fel féktelen buzgalmát? Néha egy-egy sóhaj hagyja el vonagló ajkát, vonásai eltorzulnak. Hova hajtja vajon istentelen haragja?

Szűz Mária szobra kitárt karjaiból isteni sugarak fényét és irgalmát terjeszti szét a világon, őrködik a ház felett és talán közbenjár még az istenkáromló érdekében is. Szobra nem holmi modern szobor, aminőt a Blafaphas plasztikus római kartonjából készít a Fleurissoire-Lévichon cég. Ez a naiv szentkép kifejezője a nép imádatának, és szemünkben annál szebb és felemelőbb. Halvány arcát, tündöklő kezeit és kék kabátkáját lámpás világítja meg; fenn csüng ez a lámpás a szobor fölött, a fülke felett előreugró bádog háztetőn, amely védőn borul a falra aggatott fogadalmi ajándékok fölé.