Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Mann

A TÖRVÉNY

fordította:
Vajda Endre

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-308-2 EPUB
ISBN 978-963-678-309-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Das Gesetz

első kiadás: 1944.
az elektronikus változat az 1947. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító a vecteezy.com dizájnelemének
felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Születése rendetlen volt, azért szerette szenvedélyesen a rendet, a megtörhetetlent, a parancsot és tilalmat.

Ifjúkori fellángolásában ölt, azért jobban tudta a tapasztalatlanoknál, hogy a megöletés drága ugyan, de az ölés sokkal rettentőbb és hogy nem szabad ölni. Forró érzékű volt, ezért sóvárogta a szellemiséget, a tisztaságot és szentséget: vagyis a láthatatlant, mert ezt szelleminek, szentnek és tisztának látta.

A midianitáknál, egy a pusztában elterjedt serény, pásztor- és kereskedőnépnél, kikhez Egyiptomból, születésének országából, kellett menekülnie, mivelhogy ölt, (rövidesen rátérünk), megismerkedett egy Istennel, akit nem lehetett látni, ő azonban látott téged; egy Hegyekben- lakozóval, aki ugyanakkor láthatatlanul egy hordozható ládán ült, sátorban, ahol sorsvetéssel jövendőt mondott. A midianiták számára ez az istenség, kit Jahvénak hívtak, egy isten volt a többi közt; nem sokat törődtek szolgálatával, melyet csupán biztonság kedvéért és mindenre számítva, a többi istenével együtt láttak el. Eszükbe jutott, hogy akadhat az istenek között olyan, akit nem lát az ember, egy Alaknélküli, és csak azért áldoztak neki, hogy semmit el ne mulasszanak, senkit meg ne sértsenek, és semmi elképzelhető oldalról ne vonjanak kellemetlenségeket magukra.

Mózére viszont, tisztaság és szentség utáni sóvárgása folytán, mély benyomást gyakorolt Jahve láthatatlansága; úgy találta, hogy sem-milyen látható isten nem veheti fel szentségben a versenyt egy láthatatlannal, és csodálkozott, hogy Midián gyermekei jóformán alig helyeznek súlyt egy olyan tulajdonságra, mely számára mérhetetlen tartalmak teljét sejttette. Hosszú, nehéz és heves töprengésekben, miközben a pusztában midianita felesége testvérének juhait őrizte, felfedezések és kinyilatkoztatások által megrendülve, melyek egy bizonyos esetben saját bensőjét is elhagyták, és lángoló külszínt vettek fel, szó szerint veendő híradással és elháríthatatlan megbízatással ostromolták lelkét, - arra a meggyőződésre jutott, hogy Jahve nem lehet más, mint El’eljon, az Egyetlen-Magas Elro’i, az Isten-aki-lát-engem, Ő, akit mindig is »El-Saddaj«-nak, a Hegy Istenének hívtak, El’olan, a világ és örökkévalóság Istene, - egyszóval, senki más, mint Ábrahám, Izsák és Jákob Istene, az atyák Istene, vagyis azon szegény, sötét, imádásában már teljesen összezavarodott, gyökere-szakadt és rabszolgává vált törzs atyáinak, otthon Egyiptomban, melynek vére atyai ágon az ő, Méze, ereiben folyt.

Ezért eltelve e felfedezéstől, lelkében a súlyos megbízatással, s egyúttal remegve is a vágytól, hogy a parancsot teljesítse, véget vetett sokéves tartózkodásának Midián gyermekeinél, feleségét Ciporát, egy igen előkelő nőt, lévén Reguelnek, Midián pásztorkirályának leánya, és Jethronak, egyik nyájakban gazdag fiának nővére, szamárra ültette, úgyszintén két fiát, Gerszomot és Eliézert, és hétnapos úttal sok pusztaságon át nyugat felé visszatért Egyiptomba, vagyis az ugaron fekvő Alsóországba, ahol a Nílus szétválik, és ahol egy tartományban, melyet Kosz-nak, illetőleg Gosem-nek, Gozernek és Gozen-nek is hívtak, atyáinak vére lakott és robotolt.

Ott, amerre csak járt, a kunyhókban, réteken és munkahelyeken, azonnal elkezdte ez előtt a fajta előtt nagy tapasztalatának kifejtését, mi-közben azt a szokást vette fel, hogy széttárt karral ökleit teste mindkét oldalán remegve rázta. Tudomásukra hozta: hogy újra megtalálta az atyák Istenét, aki őneki, Móseh ben’Ampámnak, megmutatta magát Hór hegyén a Szin sivatagban, egy bokorban, mely égett és el nem égett; Jahvénak hívják, ami azt jelenti; avagy ok aki vagyok, öröktől örökig«, úgyszintén fúvó szellőben és nagy robajban is megmutatkozott; s tetszése telik az ő fajtájukban és feltételesen hajlandó szövetséggel kiválasztani őket minden nép közül, feltéve természetesen, ha teljes kizárólagossággal reá esküsznek, és szövetkeznek egymással a Láthatatlannak egyedüli, képmásnélküli szolgálatára.

Ezzel közéjük vegyült, és rázta öklét rendkívül széles csuklóiból. És mégsem volt teljesen őszinte hozzájuk, hanem titokban tartott több dolgot, így a Leglényegbevágóbbat is, amivel, úgy gondolta, merő félelemből, hogy még nem riasztja el őket. A láthatatlanság tartalmáról, tehát a szellemiségről, tisztaságról és szentségről, nem mondott nekik semmit és inkább nem utalt arra sem, hogy mint a Láthatatlannak felesküdött szolgálói, a szellem, a tisztaság és szentség elkülönített népévé kell válniuk. Aggodalomból hallgatta el ezt, hogy meg ne rémítse őket; mert olyan nyomorult, megalázott és az imádásban összezavart test voltak, atyáinak vére, hogy nem bízott bennük, noha szerette őket. Igen, ha hirdette nekik, hogy Jahve, a Láthatatlan, kedveli őket, Istenre utalt, és belévitte azt, ami valószínűleg Istené is volt, egyúttal azonban sokban sajátja is: ő volt az, aki atyáinak vérét kedvelte, mint ahogy a kőfaragó kedveli a kifaragatlan sziklát, melyből finom és magas alakot szándékozik metszeni keze munkájaként, - innen eredt a reszkető vágy, mely őt az elhivatás nagy lelki terhével együtt eltöltötte, mikor a midianitáktól felkerekedett.

Amit azonban hasonlóképpen visszatartott még magának, az ígéretnek második fele volt; lévén az kettős természetű. Nemcsak azt célozta, hogy hirdesse a törzseknek az atyák Istene újra- megtalálását és az ő hajlandóságát hozzájuk, hanem egyúttal azt is, hogy az egyiptomi szolga-házból kivezesse őket a szabadba és sok pusztán át az Ígéret Földjére, az atyák országába. Ez a megbízatás függeléke volt a kinyilatkoztatásnak és elválaszthatatlanul hozzá kapcsolódott. Isten - és felszabadítás a hazatérésre; a Láthatatlan - és az idegen iga lerázása: számára egy és ugyanazon gondolat volt. A népnek azonban nem beszélt róla, mert tudta, hogy egyik a másikból adódik, s azért sem, mert remélte, hogy a másodikat maga is elintézheti Fáraónál, Egyiptom királyánál, akitől egyáltalán nem állott távol.

De akár azért, mert beszéde a népnek nem tetszett - mivel rosszul és akadozva szólt s gyakran nem lelte a szavakat -, akár azért, hogy ökleinek reszkető rázása közben a Láthatatlanságnak, valamint a szövetségi ajánlatnak tartalmát megsejtették és megértették, hogy ezáltal megerőltetőbb és veszélyesebb dolgokra akarta őket csábítani, - a nép bizalmatlan, nyakas és aggodalmaskodó maradt az ő hevével szemben, az egyiptomi botosispánokra sandított, és fogai közt mormogta:

- Mit nyögöd a szavakat? És miféle szavak azok, amiket kinyögsz? Valaki téged talán felügyelővé vagy bíróvá tett fölöttünk? Nem tudjuk, kicsoda.

Ez nem volt új számára. Már akkor is hallotta tőlük, mielőtt Midiánba menekült.

2.

Apja nem volt apja, és anyja nem volt anyja, - olyan rendetlen volt a születése. Ramesszu Fáraó második leánya játszótársnőivel szórakozott fegyveres őrök védelmében a Nílus-parti királyi kertben. Ekkor egy héber szolgát vett észre, aki vizet merített, és elfogta érte a vágy. A férfinek szomorú szeme, fiatalos álszakállkája és erős karja volt, amint a merítés közben kitűnt. Izzadtságban fürdött és viselte sorsát; Fáraó lánya számára azonban a szépség és vágyakozás képe volt, és megparancsolta, hogy küldjék be hozzá egy pavilonba; akkor belefúrta drága kezecskéjét az izzadt hajba, megcsókolta karjának izmát és felgerjesztette férfiasságát, úgyhogy a férfi erőt vett rajta, - az idegen szolga a király gyermeken. Miután ez megtörtént, útjára bocsátotta, de nem mehetett messze, harminc lépés után leütötték és gyorsan elkaparták, így semmi sem maradt meg a napleányzó gyönyörűségéből.

- Szegény! - szólt, mikor ezt meghallotta. - Mindig ilyen túlbuzgók vagytok. Úgyis hallgatott volna. Szeretett engem.

De utána terhes lett, és kilenc hónap múlva nagy titokban fiút szült, akit asszonyai szurokkal bekent nádkosárkába fektettek és elrejtették a nád közt a víz szélén. Ugyanott meg is találták és így kiáltottak:

- Ő csoda, egy lelenc és nádi-fiú, egy kitett gyerek! Akár csak a régi mesékben, pontosan úgy, ahogy Szargonnal történt, akit Akki a vízmerítő a nád közt talált és szíve jóságában felnevelt. Mindig előfordul ilyesmi! Mit csináljunk most ezzel a lelettel? Legbölcsebb, ha szerzünk neki egy alacsonyszármazású dajkáló-anyát, akinek fölös teje van, hogy felnevelje önmaga és tisztességes férje gyermekeként.

És átadták a gyermeket egy héber nőnek, aki levitte Gózem vidékére Johebédhez, ki felesége volt Amrámnak, a letelepedettek közül származó férfiúnak, Lévi magvából. Az asszony Áron nevű fiát szoptatta és volt teje fölösen; ezért, mivelhogy kunyhójának felülről csurrant-cseppent egyet-más jó, a bizonytalan eredetű gyermeket jóságosan szívére zárta. Így Ámrám és Johebéd szüleivé lettek és Áron testvérévé. Amrámnak marhái és földje volt, Johebéd egy kőfaragónak volt lánya. De nem tudták, mint nevezzék a titokzatos fiúcskát; ezért félig egyiptomi nevet adtak neki: azaz, egy egyiptomi név felét. Mivelhogy az ország fiait gyakran hítták Ptah-Mózenak, Amen-Mózenak, vagy Rá-Mózenak, vagyis isteneik fiainak nevezték őket. Az Isten-nevet Annám és Johebéd inkább elhagyták és a fiút röviden Mózenak nevezték. Így egyszerűen csak »Fiú« volt. Csak az volt a kérdés, kié.

3.

Mint a bevándoroltak egyike növekedett föl és az ő nyelvükön fejezte ki magát. Ennek a nemzedéknek ősei egykor a nagy szárazság idején, mint »éhező beduinok Edomból«, ahogy Fáraó Írnokai nevezték őket, a határőrség engedélyével jöttek az országba és Gézem tartományt utalták ki számukra legeltetésre, az alföldön. Rosszul ismeri gazdáikat, Egyiptom gyermekeit, aki azt hiszi, hogy ott ingyen legeltethettek. Nemcsak marháikból adóztak, még pedig keményen, hanem mindenki, akinek ereje volt, munkaszolgálatot kellett, hogy végezzen, robotot bizonyos építkezéseknél, melyek olyan országban, mint Egyiptom, szüntelen folyamatban vannak. Különösen azonban mióta Ramesszu Fáraó, ezen a néven a második, Thébában trónra lépett, kezdtek szertelenül építkezni, - ez volt az ő gyönyöre és királyi kedvtelése. Tékozló pompájú templomokat épített országszerte és lent a torkolatvidéken nemcsak a régóta elhanyagolt csatornát javíttatta ki és építtette újra a keleti Nílus-ág és a Keserű-tavak között, úgyhogy a Nagy Tengert a Vöröstenger csúcsával összekötötte, hanem a csatorna mentén két teljes raktárvárost is emeltetett, Pitom és Ramszesz névvel, és a letelepedettek gyermekeit, ezeket az ibreket összeszedték, hogy téglát égessenek, vánszorogjanak és rángatózzanak testük izzadtságában az egyiptomi botok alatt.

Ez a bot inkább csak jelvénye volt Fáraó felvigyázóinak, fölöslegesen nem verték vele őket. Bőven volt ennivalójuk is robotjukban: sok hal a Nílus-ágból, kenyér, sör és marhahús jóllakásig. Ettől eltekintve azonban nem illett és ízlett nekik a robot, mert nomádok voltak, szabadon kóborló élet hagyományaival, és az óránként szabályozott munka, miközben izzadni kell, szívüknek idegen és sértő volt. Hogy azonban rosszallásukat kifejezzék és egyértelemre jussanak fölötte, ahhoz ezek a törzsek túlságosan lazán voltak összefűzve és a megfelelő öntudat is hiányzott belőlük. Több nemzedék óta sátorozván egy átmenő országban szülőhazájuk és a tulajdonképpeni Egyiptom közt, lelkük alaktalanná vált, ingadozó szellemmel és biztos tan nélkül; sok mindent elfeledtek, mellesleg felvettek egyet-mást, és valódi középpont hiányában nem bíztak tulajdon kedélyükben, és a bosszankodásban sem, melyet a robot miatt éreztek, mert a hal, sör és marhahús megzavarta őket.