© Tolvaj Zoltán, 2026

A borító Karcagi Klára munkája.
A borítón felhasznált fotók forrása: Wikipedia

A szerző a könyv megírása idején a Magyar Művészeti Akadémia és a Nemzeti Kulturális Alap ösztöndíjaiban részesült.

A könyv megjelenését a Magyar Művészeti Akadémia Művészetelméleti és Módszertani Kutatóintézete támogatta.

Ez a rokokó pásztor

már rég nem én vagyok.

(Ladányi Mihály: Menedék)

Beszélsz, de az üresség

értelmét be nem látva

azt fel sem foghatod, így

gyötrődsz csak, s ölöd magad.

(Nágárdzsuna – Boldogh Dezső fordítása)

I.

IKERNYÁR

Ha ennyire örülsz, miért sétálsz be önként? Kutyaugatásra riadok fel. Úgy érzem, mintha az ágyamban egy idegen test heverne. Minden nyirkos. A lepedőm csuromvíz. Nem tudom, mi az a csurom, de nem most akarom kipuhatolni. Petyhüdt kontúrom az ágyneműhuzaton. A folt lassan terjeszkedik, mint egy nyújtózkodó amőba. A profán, torinói ábra sárgás árnyalatú, kénes szagú. Arrébb hemperedek, letakarom egy száraz pléddel. Nehezen parancsolok a végtagjaimnak. Bekapcsolom az ágy melletti magnót, infernális muzsika tör elő belőle. Szlovák punk és svéd templomgyújtogatók károgó kórusa. Szükségem van valamilyen külső ingerre, különben megfulladok ebben a limbikus szuszpenzióban, amelyben a tudatom még nem oldódott fel egészen. Reszketve figyelem, ahogy a szervezetemben a melanin ádáz csatát vív a kortizollal. Minden épnek tűnik ebben a lehatárolt formaidentitásban. Mormolni kezdem mindennapi mantrámat. Élet van: sava-borsa terít lakomát a bolondnak. Egyszerre tárul elém a dolgok színe és fonákja. Ócska kellékek, függő viszonylatok. Muszáj újra-újra előhívni, felmérni a legszűkebb környezetem homályos részleteit, amint felocsúdok ebből a halva született állapotból. Érzem, egy lángoló üreg tátong a koponyám délkeleti oldalán. Folyamatosan hasít és lüktet. Mocorog bennem valami hüllőszerű. Mintha valaki lopakodna az édenkert gyümölcsfái közt.

Többnyire sosem emlékszem előző éjjeli vacsoráimra. Minden hajnalban szinte teljesen öntudatlanul zabálom magam degeszre, lehunyt szemmel, mint a vérengzésbe belefeledkező nagy, fehér cápák. Csak a hasüregi tenzióból sejtem, hogy biztosan volt táplálékbevitel. Émelyegve lógatom le az ágy széléről a kezem. Öklendezem, mintha egy doboz surströmming fölé hajolnék. Az ágy alól intenzív morgás hallatszik. Valaki ott lakik kiskorom óta, de nem zavar. Mellette tárolom az állott vizeletemet egy kopott, kórházi kacsában. Fel kellene végre kelni innét. De előbb muszáj eloltani a testemben terjedő futótüzet. Minek kell folyton mocorogni. Felpörögni, kecmeregni. Aktívan üzemelni, leróni kegyeletünket a többiek előtt. Közölni velük, milyen sokat jelentenek nekünk. Néha egészen kiengesztelő a létezésük. Annak ellenére, hogy szinte már egymást követik a diszkonturnás temetések.

A kényelmetlen ébredés hamar kész rettenetté fokozódik. Felülök az ágyban, fojtogatni kezdem magam egy szemeteszacskóval. A pulzusom nem akar visszaállni nyugalmi állapotba. Túl sok levegőt szívok el, vérem szén-dioxidra szomjazik. A mentők már rutinosan meg se fordulnak az agyamban. Nem tárcsázom a segélyhívót, úgyis csak legyinteni szoktak a sokkos hiperventilációra. A múltkor szimulánsnak neveztek, mondván, elfoglalom a szabad helyet a rohamkocsiban a valódi betegek elől. Azzal nyugtatom magam, hogy még nem tartozom ahhoz a korosztályhoz, amikor egy-egy rémisztő epizód valóban végzetesnek tekinthető. Nem most fog leállni a központi pumpa, szuggerálom magam, miközben fejemen felfúvódik a fekete nejlonzacskó, majd nyomban lelappad, mint egy partra vetett medúza. Fejben dől el minden. De mi van, ha ezúttal nem csupán blöff? Halkan felsikolt bennem az önző élni akarás, amitől a rettenet még inkább fokozódik, és a szolipszista delej bénító pánikká alakul. Bútoraim összevissza örvénylenek a szédületes vertigóban. Mechanikusan zihálok a leheletemtől bepárásodó zacskóba, tátogva küszködöm a rám nehezedő ájulattal, miközben egyre mélyebbre szippant a tátongó eszméletvesztés. Ekkor veszem észre, hogy a hüvelykujjam belső íve mentén begyulladt egy körömtüske. A körülbelül fél milliméteres, foggal-körömmel kitéphetetlen, apró szaruképlet a legidegesítőbb kitüremkedés az emberi evolúció történetében. Pár harapással sikerül gyökerestül kitépnem az elhalt szálkát. Vérzek, tehát élek. Olympos citromlével öblögetek. A szájüregemet mardosó sav ösztönzi bennem az élni akarást, miközben valamelyest a rohamot is csillapítja. Magát az epizódot egy jövőben kulmináló oksági lánc feloldhatatlan érzelmi zárványa idézte elő, amit lehetetlen letaszítani a jelenben elágazó kauzalitások kaotikus futószalagjáról. Másképp szólva, képtelen vagyok meg nem történté tenni bizonyos eseményeket. Elcseszett sejtésemet máig sem igazolta teljes bizonyossággal a neurológia tudománya. „Egyszer úgyis minden szarrá válik, fiam”, ragyog fel előttem apám egyik alapigazsága. Valóban szar körülmények közt ezt a béna, stagnáló állapotot nevezném biológiai paralízisnek. De egyelőre még nem vagyok egészen kilátástalan állapotban. Nem vagyok mocsárba süppedt bivaly, sem fészekből kizuhanó, röpképtelen kakukk. Vészes rángatódzásom közepette mégis egyre mélyebbre ránt le a cuppogó iszap, kiprésel belőlem minden szuszt a hatalmas mocsár. Fejemben megszólal egy régi kakukkos óra. Jelzi, hogy ki kellene verni a fejemből az átok és a kárhozat negatív fogalmait. Kifordítom a medúzámat. Amint elmúlik ez a roham, végre elkezdhetek élni. Elindulhatok szeretni, örülni, melózni, kapcsolatokat teremteni. Még nem most van itt a vége.

A konyhában hatalmas fazékban fő a kukorica. Esetlenül kipiszkálok egy tűzforró csövet. Megégeti a kezem. Hagyom kihűlni. Ráharapok. A szemek belső textúrája lisztes. Kései termés. Legfeljebb takarmánynak lenne jó. Hiányzik belőle az üde roppanás, a szántóföldi robbanócukor tejes édessége. Anyám némán ücsörög a rozoga széken. Szürcsöli az égett gumi ízű kávét, láncdohányzik, keresztrejtvényt fejt. Mellette teli hamutál, avas kotyogós. A föld alatti zörejekből ítélve apám a pincében próbál szétszedni valami nem túl összetett tárgyat a vaskos szerszámaival. Fűrészelés, kalapálás, puffanás. A ház lakói semmit sem érzékeltek a rosszullétemből. Ugyanis itt tilos fájdalmat artikulálni és betegnek lenni. Tilos hibázni és kudarcot vallani. Minden balsors és szenvedés kizárólag a családfő előjogaihoz tartozik. Egy hete konstans részegen járok haza, hajnali váltófutásban a reggel ötkor melózni induló kenyérkeresőkkel. Már régóta tudják, hogy ilyen későn, vagyis korán, csakis az utcasarki, nonstop videotékából eshetek haza. Néha a betonteraszunk alá húzódom be aludni, vagy szimplán a kerti tuják közé, hogy lumpen szokásaimmal ne zavarjam meg a derék munkásosztály mindennapi rutinját.

Ezért vagyok reggelente olyan, mint a romlott tej: savanyú és rögös. Nem ők tehetnek róla. Ők sem merítettek soha tiszta, friss forrásból, csak olajos szervizaknák mélyéből és faluvégi dögkutakból. Acetonos leheletem évek óta fel sem tűnik anyámnak. A bagót nem érzi, mivel pontosan egy dobozzal szív nálam is többet, és sosem adunk egymásnak puszit. Nincs közel hajoló, óvó, rokonszenvező kontakt. Nincs kémiai osztozkodás, hormonátvitel, nyugalmi fészek. Mások talán ezt nevezik ölelésnek. Sem örülni, sem búslakodni nem szabad látványosan. Ritkán bírunk egyenesen belenézni egymás kimarjult szemgödrébe, mint a mező kérődző barmai.

Hiába takarom le skót kockás pléddel az ágyamon keletkezett szégyenfoltot, amint ráfekszem, egyből átázik a fedőréteg. Heverek a húgyos körvonalaim közt, mintha az aszfalton feküdnék krétával körberajzolva. Napjaim kezdete többnyire így telik, ilyen tisztázatlan nyomozással. Ügyetlenül bóklászom a kátyús emlékezetben, hátha be tudom tömködni a hézagokat, de az akták mélyén csak egy halom összekarcolt pillanatkép. Homályos polaroidok, szakadt hangfoszlányok, repedt mozaikok. Csupa bizonytalan bizonyíték. Itt-ott feldereng pár halvány vízjel, de a vizsgálati eredmény sosem elég meggyőző. A szétszórt bűnjelek és közvetett tanúvallomások mindig ugyanarról árulkodnak: helytelen, bűnös életvitelről, ittas elaljasulásról, emléktelen gaztettekről, amelyekre másnap rávetül a teljes tudatlanság fekete ernyője, és az információhiány kínkeserves állapotában hiába próbál riadót fújni a rémült hippokampuszom.

Koponyám délkeleti oldala lüktet. Nyakamban recseg pár porckorong, pattognak az inak. Nem merem elfordítani a fejem. Valami zajlik legbelül. Kinyitom a laptopot. Fejem felett, plafonon túl, a legobskúrusabb területen zsúfolódott össze minden planéta. Domus captivitatis. A fogság háza. Az inerciális tehetetlenség rokkant időminősége. Ablakot nyitok, kihajolok. Az újabb roham mellkasi szúrásait az üres utca felé sugárzom. Kint minden csupa forróság, ennek ellenére kiver a hideg veríték. Bensőmben minden eljegesedett, akár egy hűtőházban. Pedig apám hivatásos fűtő. Amióta az eszemet tudom, megszállottan szabályozza a háztartási hőt, odaadóan szabályozza termodinamikai komfortérzetünket. Visszafekszem a nedves lepedőre, hátha sikerül szunyálnom egy kicsit, de csak fetrengek egész nap. Esteledés körül mászok ki az ágyból, beállok az előszobai tükör elé. Hosszan bámulom a fiatalon elfonnyadt, megereszkedett bőrű, striákkal borított, csimpánzszerű figurát. Úgy érzem, nincsenek valódi arcvonásaim. Sosem tudom, a tükröződések mentén ki tekint vissza. Nem látom pontosan, kinek a vetületeiből tevődtem össze. Kitől származik a szemem, orrom, szám. Honnan ered a fülem, az állam, a homlokon. Ki miatt rohadnak el a fogaim alig harmincéves koromra. Nem fogom fel, hogyan lesz a rángatózó arcizmok groteszk látványából kerek identitás.

Ha ennyire örülsz az életnek, miért sétálsz be önként a sötétség szívébe?

A tükörben síri csend. A szomszéd szobából ismét hallatszik nagyanyám nyöszörgése. Tíz éve nem szól egyetlen szót sem, most mégis hangosan nyöszörög, szaggatottan jelez a sötét és áporodott helyiségből. Egy-egy jajgatás között mintha érthető szavakat szótagolna. Gépiesen zsolozsmázza a Szentírásból kihagyott passzusokat, bukolikus imakönyvek együgyű versszakait. Borsódzik a hátam, amint keservesen felsír. Göthös mellkasából lépcsőzetesen tör fel a zokogás, mintha a lakás falai között egy elejtett labda pattogna. Tagolatlan siránkozása egyre öblösebb orrhanggá terebélyesedik, mintha egy elefánt trombitálna a sötétben. Apám, aki mostanság közvetlenül mellette alszik egy összetolt, közös nyoszolyán, idegesen szöszmötöl. Égzengető, katonás kiáltása kissé modorosan s szinte komikusan megtöri az éjszaka csendjét: „Anyám, már megint beszart? Nézzenek oda! És jó belenyúlkálni? Kellemes? Tán azt hiszi, lekvár?” Csüggedten kiosonok a konyhába. Émelyegve bekapcsolom a tévét. Felhangosítom az aznapi meccs késő esti ismétlését. „Nagatomo, Tanaka, Tamada… Ne tanakodjatok, támadjatok!” Ásítok. Úgyis tudom, mi lesz a vége. Hollandia–Japán, 0:0. Szélmalomharc és szeppuku.

Az ember végül szét lesz szerelve az alkatrészeire. Vályognagyi évtizedekkel korábban sem volt az a kegyes és mindentudó, mesebeli nagymama, akit a gyerekek lerajzolnak kusza, ákombákom ceruzavonásokkal. Nem állt mellette búbos kemence frissen sült kenyérveknivel. Nem dörgölődzött bokájához doromboló macska, miközben csuporból merte a tejfölt. Nem horgolt hordhatatlan mintázatú kardigánokat karácsonyra, amiket tavaszra máris kinőttem. Nem volt kemencéje, se kandallója. Csak egy Karancs márkájú, öntöttvas kályha állt a vályogviskó közepén, amit a háború alatt szerzett, és bő fél évszázadon keresztül szolgáltatta neki az üzemi hőt. A technológia lelke egyetlen süt/főz billenőkapcsoló, amit én – nyolcéves, városi kölyök – gúnyosan kiröhögtem. Mindig azon tűnődtem, honnan a francból tudja az a fémbillentyű megmondani a kályhában ropogó tűznek, hogy süssön vagy főzzön? A fémlamella azonban csalhatatlanul szabályozta az égés fizikáját, megszabva a kazántérben tomboló lángok irányát. Nem volt mi elromoljon rajta. A kilencvenes évek közepén, amikor Vályognagyi betöltötte a nyolcvanat, apám elkészítette az első fürdőszobáját a parasztházikó egykori éléskamrájában. A nagyi egész életében kint a kútnál mosakodott, vagy becipelte a vizet egy vödörben, felforralta a Karancson, és beleöntötte egy fehér zománclavórba. Sokáig gőzölgött, miután letette a döngölt padlóra. Emlékszem a főzött szappan és a kemény víz egyszerre fémes és lúgos szagára, ahogy a forró gőz kicsapódik a százéves vályogház korhadt mestergerendáján.

Az egész ház jóformán egyetlen szobából állt, melynek döngölt földpadlója felfelé púposodott. Amikor ott aludtunk mindnyájan – a nagyi, apám, anyám és én – összezsúfolódva, sokáig bámultam elalvás helyett a mestergerendát, amelybe egy bugylibicskával csálén belevésték a házikó – számomra felfoghatatlanul régi – keletkezési dátumát: 1885. Szerettem felébredni ebben a hamisítatlan, rurális környezetben. Ahogy felpattantam a kátrányos padlóról, ahol egy poros matracon aludtam, egyből szétrebbentek a házba tévedő tyúkok. A lőrésszerű ablak előtt kölyökmacskák játszadoztak függönybe beleakadó karmokkal. Vályognagyi sosem adott nevet a háziállatainak. Ott voltak, tehát etette őket. A falubélieket is csak ritkán illette külön-külön névvel. Leginkább a mesterségük vagy földrajzi helyzetük nyomán szólította őket, vagy valamilyen egyéb jellemvonás alapján. A szemközt lakó szomszédot csak úgy hívta, a Bicskás, mert közel tíz évet ült börtönben, miután a Morgó kocsmában, ahol apám is gyakran megfordult, megkéselte az egyik uzsorást, aki be akarta rajta hajtani a pénzét. A Jászságban az ulti akkoriban még vérre ment. Kálmán bácsi egyébként egy vajszívű bádogos volt. Nagyon szerettem a kannáin dobolni, amikor kiküldtek a főtérre friss vízért, mert a nagyi kútja elapadt. Az idős, cigány férfi mindig nagyon kedves és nyájas volt velem. Megengedte, hogy vilmoskörtét szedjek a kertjében, de csakis a fáról. A lehullott gyümölcshöz nem volt szabad hozzányúlni. Az volt a cefrének való, kellemesen túlérett „húgyos körte”, ami a jó pálinkába kellett.

Nagyanyám azóta nem használt neveket, amióta a gyermekei fele odaveszett a háború alatt. Nem a fronton, csupán bölcsőhalálban. Csak apám és két bátyja élték túl a negyvenes éveket. Az elveszített utódokkal azonos keresztséget viselő embereket a Vályognagyi nem engedte magához közel, és a nevüket sosem ejtette ki a száján. Ez az idők folyamán a Kincses Kalendáriumban szereplő összes névnapra kiterjedt. Talán tisztában volt vele, hogy minden élő neve egyben egy halott neve is. A falu névtelen közössége ezzel szemben egy elpusztíthatatlan, önálló szuperorganizmus, a TSZ-királynő oltalma alá tartozó emberkaptár, melynek minden parcellája és rekesze, szántója és legelője szervesen összetartozik, hogy öregbítsék a falu hírnevét.

Apám tizennégy évesen hagyta ott az omladozó szülői házat. Hajtotta kolerikus természete és az egészséges becsvágy. Nem vonzotta a jobbágysors, így Pestre költözött, és kitanulta a központifűtés-szerelő mesterséget. Özvegy tántikájánál lakott, mielőtt megismerkedtek volna az anyámmal. A tántikát csupán egyetlen egyszer láttam. Utólag pont olyan volt, mint a panzióvezető nő Balzac Goriot Apó című regényéből. A hájas, zsémbes öregasszony szuszogva közeledett felénk, kinyitotta a nyikorgó kertkaput, majd mogorván beinvitált minket a házba, ahol leültetett minket, és csilingelve elénk tett két csésze kávét; hétévesen én csak kávéba mártott kockacukrot kaptam. Mély, reszelős hangon tartott nekem kiselőadást arról, hogy mindenképp legyek jó úttörő, és ha nagyobb leszek, egyenes derékkal és stramm kiállással építsem a kommunizmust. Karikás szemmel fürkészte riadt tekintetemet. Úgy nézett rám, mint egy gyanakvó buldog. Egy bazi nagy kuvasz is volt a háznál. Az állat fodros, szürkésfehér szőre mindenütt ott szállingózott, összekeveredve a szőnyegre hulló, véres vattacsomókkal, amiket Tánti az inzulininjekciója beadása után szorított a könyökhajlatára. Valamiért iszonyatosan rettegtem tőle. Tánti totemállata a hófehér bunda dacára olyan komor volt és fenyegető, mint egy sötét viharfelhő.

Apám csak addig lakott nála anno, amíg nem lett stabil keresete központifűtés-szerelőként, és nem épült fel a családi házunk Pest külvárosában. A szabályos kocka alakú, lapos tetős ikerházat saját kezűleg, harmadrészt kalákában, kétharmadrészt hitelből húzták föl a bátyjával a születésem előtt. Szabadidejében motorozgatott. Öreg Pannóniája később harminc éven át porosodott a lépcsőházban. Azóta nem működött, hogy apám egy vészfékezés során besiklott egy IFA kamion alá. Úgy suhant vele át a roppant alváz alatt, egyetlen karcolás nélkül, mint angyal a szobán. „Az a motor száznegyvenet tudott fénykorában, fiam!” Apámat szerencsére nem darálták be az IFA kerekei, miközben egy végtelennek tűnő tizedmásodpercig alulról látta elsuhanni a kardántengely brutális bolygóövezetét. A dömperes behemót simán átrobogott felette. A motornak sem lett igazából semmi baja, mégis tabuként lecövekelt a családi lomtár tudatalattijában. Titokban mindig szerettem volna rá felpattanni, és száguldozni vele pár kört az erdő körül, de az álló mocira sem ülhettem fel soha. Már nem laktam otthon, amikor apám elpasszolta bagóért egy helyi restaurátornak.

A baleset után, amint fejlődő kertvárosunk radiátorainak túlnyomó részét fusiban felszerelte, elvette feleségül anyámat, egy hentesdinasztiából származó, újpesti rendőrnyomozó depresszióra hajlamos lányát. Pár snitt, és máris ott ülök közöttük az újpesti városházán. Az eseményt megörökítő fekete-fehér fotókon jól látszik, hogy arcuk erősen pirospozsgás, és egekben a vérnyomásuk. Jóltápláltságtól kikerekedve, feszesre hízott alkalmi ruhában üldögélnek, az ölükben tartva engem, a hebehurgya trónörököst. Apám köldökig legombolt, tarka inge alól csokornyakkendőként kibuggyan a – már-már pornográfnak minősülő – dúsan göndörödő mellszőrzet.

Ez utóbbi akkor is főszerepet játszott, amikor a kínai nagykövetség fűtési rendszerét szerelte, és a nyári nagy melegben félmeztelenre vetkőzött. A kínai diplomaták és funkcionáriusok egyből elcsodálkoztak. Volt, aki odament hozzá, és vigyorogva tapogatta robusztus mellkasát. Egyszerűen nem hitte el, hogyan serkenhet ki ennyi szőr egy emberi lényből. Persze, tudjuk, az ázsiaiak genetikailag eleve gyér szőrzetűek, nem kell epilálni a lábukat, és fanszőrzetük sem annyira dús, nem kunkorodik úgy, mint az órarugó, hanem selymesen hullik alá a pubis hajlatánál, gyéren és szálegyenesen. Talán emiatt lett apám kunkori mellszőre a kínaiak fő fétise. Tömzsi, bojlerforma törzse és széles gorillamellkasa képezte számukra a legkülönösebb hungarikumot. Ebből az összefüggő, fekete gyapjúból valamiért egy szőrszálnyit sem örököltem.

A kínai nagykövetségen élő elvtársak idővel igencsak megkedvelték apámat, akit csak úgy szólítottak: Zó-Lí. Születésem környékén újonnan felépített házunkban is megjelentek, hogy a konfuciánus hagyományoknak megfelelően felköszöntsék a kisdedet. Anyám teljes frászt kapott, amikor ajtót nyitott a zajongásra, és meglátta a lakás előtt összesereglett, húsz-huszonöt fős, „ferdeszemű brigádot”, akik nyakukat nyújtogatva, kivillanó fogínnyel bazsalyogtak felé, hadd lássák jobban a keblén csüngő jövevényt: Ki-Csí-Zó-Lít. Persze a kádári tablókép betlehemi színezete kissé túlzás. Utólag megtudtam, hogy anyámnak elapadt a teje, így semmiképp sem csünghettem életadó keblén, amikor a kínaiak betoppantak újdonsült otthonunkba. Az viszont való igaz, hogy anyám reflexből megpróbálta őket partvissal elkergetni az ajtó elől, mielőtt meglátta a tornasor végén integető apámat, aki behívta egy spirituszra az egész szecsuáni brigádot. Az ajándékba kapott, tejfakasztó jelleggel benyakalt kígyópálinka üres porcelánbutéliája ma is ott virít a konyhaszekrény tetején. Apám szerint fenséges íze volt, amit erősen kétlek; nem csupán az aperitif hüllőszerű ízjegyeiből ítélve, hanem anyám távolkeleti egzotikumokkal szemben támasztott averziója miatt. A kulturális cserebere ezzel együtt hatásosnak bizonyult, és én is busásan profitáltam belőle, hiszen az első mondat, amit csecsemőként el tudtam gügyögni, nem más volt, mint kínaiul a körömpörkölt (zozó-dun-cáj). Úgy látszik, idősebb Zó-Lí valamiért ezt az egyetlen egy kifejezést jegyezte meg mandarin nyelven a kommunizmus hanyatló korszakában.

Az Újpest-központ csoportos szertartásán végül nem kereszteltek semmivé. Be se tettük a lábunkat a templomba. A városházán villámgyorsan lajstromba vettek, majd lezajlott a tömeges névadó, mint valami pogány szektában, így végre beléptem a Zó-Lík hivatalos kasztjába. Kétszeresen pogány nevet kaptam, de minden profán csecsemőkori nyűg mellett sokkal szívesebben emlékeznék vissza arra az elillant pillanatképre, amit efemer létezésem során először az a húsz-huszonöt, mandulavágású szempár kattintott rólam.

Egy évvel a születésem után aztán meghalt az öcsém. Vagyis, ha jól tudom, eleve holtan szedték ki anyámból. Őt valóban nem keresztelték semmivé. Nem kapott semmilyen emberi jelzőt. Anyám a nemét sem akarta tudni. Emlékhelye nincs sehol ezen a földön. Egyszerűen eltűnt erről a fizikai létsíkról, mint egy sietős zarándok lábnyoma a pályaudvar porából.

Néha beleképzelem magam atavisztikusan kódolt, prenatális emlékeibe.

Első blikkre derengően rózsaszín, méhfalon belül leélt magzati előélete egészen háborítatlannak tűnik. Kezdetleges agya makulátlan tabula rasa volt, melynek öngerjesztő aktivitását és zárványos álomtevékenységét nem kavarták fel külső ingerek. Próbálom elképzelni, milyen fogalmak előképei pislákoltak benne, miféle kombinatorikai képletek zajlottak, és milyen érzések bizseregtek spagettivékony gerinchúrjában, melynek vibráló kedélyét anyánk labilis hormonháztartása szabályozta. Detektált morajló hangokat? Hallotta az emberi beszédet? Összerezzent a sikolyoktól? Érzékelt engem, amint alig egyévesen várandós anyám ölében kapálóztam? Hallotta apám felfortyanásait? A kiabálást, üvegcsörömpölést, törő tárgyak zaját és dörrenve becsapódó ajtókat? Érzékelte anyám légzését, táplálkozását, a csavarodó belek sercegését? Hallotta az ideges öngyújtókattintásokat és rekedten krákogó sóhajokat? Összerezzent az öreg Škoda berregő motorzajára, amikor siettek vele a szülészetre? Alkotott magának homályos mentális térképet a méhnyak falát dúsan átszövő kapillárisok csipkés hálózatáról? Lehetett bármi felfogása az éjjelek rémisztő, információhiányos állapotáról, a sötétség héjairól és a hajnalhasadás aranydeszkáiról, amit feltehetőleg valami mangóhéjszínű, szövetközti akvarellnek érzékelhetett a pöttöm hólyagszemével? Az is lehet, hogy már ott bent eleve teljesen vak volt és süket, és nem érzékelt mást, csupán a gazdaszervezet taktilis lüktetését, a hasüregi prés barlangi omlását, a gerinc előtt elhaladó széklet langymelegét és érdes textúráját, a ki-be nyomakodó hímvessző dugattyúja mentén összeránduló hüvelygörcsöket és gravitáció egyre kérlelhetetlenebb hatását. Vajon rövid életének alappillére volt az egyhangú előidejűségét szakaszoló toronyóra, az ide-oda verdeső anyai szív? Fogalmam sincs. Talán átszállították a KGST-program keretében egy kirgiz orvosi egyetemre anatómiai szemléltetőnek. Lehet, hogy azóta is ott úszkál valahol, egy hengernyi húgysárga formalinban, valami dohos szertári szekrény mélyén, súlytalanul lebegve a teafekete űrben, mint egy cafrangos műhold, az én drága kisöcsém. Néha egy-egy diák alaposan szemügyre veszi a bélféregként feltekeredett, hamuszürke köldökzsinórját, megvizsgálja állandóan ráncos, morcos öregemberarcát, az aszott kis karfiolfüleket, gyengéden megkocogtatja a torz emberfióka üvegmauzóleumát. Ilyenkor a kicsi III. Zó-Lí, akiről azt sem tudni, lány volt-e vagy fiú, lassan forogni kezd a sűrű folyadékban, mintha ujját szopogatná a bölcsőben ringatózva. A hallgatók gyengéden elmosolyodnak az összetöpörödött gnóm láttán, aki valójában nem teljesen mozdulatlan: a föld forgásából eredő Coriolis-erő miatt időről időre megfordul saját tengelye körül, tehát valamiképpen a létezés spontán jelét mutatja, vagy akár úgy is mondhatnám: dinamikusan halott. Hiába vagyok eszméletemnél, sokszor nem tudom megállapítani, ki az elevenebb, s melyikünknek nagyobb a füstje és a lángja. Annyit azért sejtek, hogy szinte hazajár belém, mint valami lélek. Talán csak mélyalvásban létezni és eleven kómába zuhanni. Valami eleven osztalékért folyamodik hozzám, hogy ő is részesüljön egy kicsit ebből a nem sokkal tovább tartó aranykori töredékből, ami hamarosan bennem is állóképpé kövül.

Az ember néha csak úgy beesik élete legfontosabb eseményeire. A mi családunk egyik napról a másikra elutazott a komcsi óhazából a messzi trópusokra, ahol egy hatalmas kert jelentette számomra az egész, gyerekkori világot. Hosszú évekig éltem endemikus betolakodóként félúton az Egyenlítő és a Baktérítő között, apró ízeltlábúak szokásait tanulmányozva. Kívülről megtanultam az újvilági állatok latin neveit, erjedt cukornáddal csalogattam magamhoz a ketrecbe zárt, idővel megvaduló, izgága kis selyemmajmokat. A kert szótlanul nevelt, és megóvott minden egyéb dologtól. Időm javarészét a növénytakaró és a rovarvilág tanulmányozásával töltöttem, de kedvenc szórakozásom a hatalmas termeszvárak porkupaccá rugdosása volt. Futkorászás közben néha többméteres, sűrű pókhálóba ragadtam. A pókok bemásztak a trikóm alá, és rendesen összecsipkedtek. Malária és a bárányhimlő helyett ez volt az osztályrészem. Összefogdostam a cigarrákat, hivatalos nevükön óriás kabócákat, amelyek erős, mellső lábaikkal, mint hegyes kis jégcsákányokkal, erősen belekapaszkodtak a fatörzsbe. Levedlett kitinpáncéljuk akkor is szorította a kérget, miután kikelt és távozott belőle a kifejlett rovar. Bálnavadászatról álmodoztam a medenceparton, színes útikönyveket bújva, gekkócsontvázakat gyűjtögettem a dohos könyvtárszobában. A pöttöm szkeletonokat az ablakpárkányon találtam egy nagy szekrény mögött, ahová csak egy hatéves gyermek sudár teste férkőzhetett be. Az elérhetetlen párkányt senki sem tisztogatta, így teljesen ellepték a gyíkcsontvázak és a mumifikálódott hüllőtetemek. Valószínűleg a könyvespolcok és a szekrény mögé helyezett, pelletként kiporciózott méreg végzett velük. A vaskos szekrény mögött található, keskeny párkány volt a privát, miniatűr dinoszaurusztemetőm.

A könyvtárablak egy napfényes maracuja-ligetre nézett. A hőmérséklet kint sem esett soha húsz Celsius-fok alá még télen sem, ami arrafelé júniusban kezdődött. Látom magam, ahogy mezítláb szaladgálok a vörös agyagon, majd elterülök a kiégett, sárguló gyepen. Nem tudom, görcsösen nevetek-e, vagy sírással küszködöm. Tenyeremben kaktusztüskék, alkaromon pókcsípések. Az ég fedele egészen más volt. Széles, lapos, szürreális, mintha ólomüvegből fújták volna fel. A langyos betonjárda végén ott várt az enyhén algás falú medence, melynek víztükrén molnárpoloskák korcsolyáztak. Abban a zöldes vízben tanultam meg úszni. Egyből fejest ugrottam úszóbója nélkül, a felnőttek nagy riadalmára. A bőröm állandóan csokibarna volt, olyan sokat voltam szabad ég alatt. Ha megéheztem, egyszerűen letéptem és befaltam a kerti fákon és bokrokon termő, titokzatos küllemű gyümölcsöket, amelyek mintha egy Bosch-festményről csüngtek volna bele a változatlan valóságba.

Az egyiknek vastag kérge volt, mint a gránátalmának. Kanárisárga és papagájzöld foltok tarkították illatos kidudorodásait. A kemény héj belső, pektines káváját kocsonyás pulpa borította. A pépes gyümölcshús iszonyúan savanyú volt, de teljesen máshogy, mint a citrom. Fanyarsága a benne rejlő fruktóz hatására sem szűnt meg, csupán a radikális észleletet enyhítette a beszüremkedő édesség. A felső metszőfogaim között tátongó résen át minden hangos harapásnál kispriccelt némi híg nyál. A színes bőrű kertész elvigyorodott savanyú arckifejezésem láttán. Megsajnált, beleszórt némi nádcukrot a félig elcsócsált gyümölcsbe. Biztatott, hogy kiskanállal tépjem fel a rostos kötőhártyát, óvatosan szaggassam fel a kocsonyás magvakat, amelyek úgy lapultak a friss maracuja belső falához, mint a mátrai tavakat beborító békapeték. Az áttetsző pulpagömböcskék nyálkás üvegtestében ébenfekete pöttyök csillogtak; apró, növényi pupillák, telis-tele eleven örökítőanyaggal.

Éveken át csodáltam a ketrecbe zárt madarak tarka tollvértezetét és harsány szarufegyverzetét. A diótörő arara horgas csőre és a kámzsás tukán pehelykönnyű áldozótőrre hasonlító, fenyegetően kerregő szaruképlete teljesen megbabonázott. Az Egyenlítő tágabb környezete az egyetlen hely, ahol a mértéktartó és célszerű természet esztétikailag ennyire tékozlóvá válik. Mivel nem helyezkedik rájuk egyoldalú evolúciós nyomás, amely leuralná a környezetüket, a tarka madarak kedvükre váltogatják színes küllemüket. A cél náluk is szentesíti az eszközt: a kámzsás tukán fenyegetően berregő, üreges csőre könnyen elroppantja a házi verebek diónyi koponyáját. Ahogy majszoltam a savanykás maracuját, fél szemmel figyeltem a kattogó tukáncsőrből szivárgó vért, amely vékony csíkban csörgedezett le a narancshéjszínű káván. Tátott szájjal néztem a madarak lusta tollászkodását, görcsösen rágcsálva egy szál cukornádat, amit a kertész hasított nekem egy machetével. A nád erős rostjaitól egy idő után elkezdett vérezni a fogínyem.

A pókok két banánfa törzse közé kifeszített hálójukban várták prédájukat. Ez a kísérteties teniszháló gyakran szabott gátat gyanútlan ámokfutásomnak. Percekig kapálództam a ragadós kelepcében, mielőtt valamelyik kertész a segítségemre sietett. Cserébe elég hálátlanul viselkedtem. Amikor nem hagyták nekem nyitva a telek végében lévő kertészsufnit, ahová suli után mindig besurrantam játszani, fogtam a churrasco-házikóban tárolt grillnyársakat, és dühödten nekiestem a zárt sufni ajtajának. Most is látom magam előtt, ahogy a kriminológiai szakszóval varrógépeffektusnak nevezett, kontrollvesztett döféssorozattal teljesen tönkretettem az ajtót, amelyen onnantól fogva egy hegyes nyárs brutális szúrásnyomai díszelegtek, miközben bent a kertészek halkan nevetgéltek, szürcsölgetve a jégkockákkal lehűtött citromlevet, amiből néha én is kaptam egy-egy pohárkával. Később kiderült, hogy nem is miattam zárkóztak be, sőt, ott sem voltak a sufniban. Nem akartak sehonnan sem kizárni engem – az idegesítő, kis fehér törpét –, csupán szabadnapjuk volt.

Az évekig tartó egyedüllét és statikus unalom szinte őrületbe kergetett a szövevényes vadonban, ahol nem érzékeltem az idő krónikus zajlását. Agyamban még állt a belső homokóra, amelyben azóta egyre gyorsabban peregnek a homokszemek. Nem szakaszolta a perceket és órákat apró töredékekké egy folyton kopácsoló, belső metronóm. A mozdulatlan időbuborékban nem létezett nyugati történelem, csak távoli regék és pőre indiánmítoszok. Ezer kilométerre voltunk az Atlanti-óceán keleti partjától, tőlünk nyugatra kopár, anonim hegyvonulatok és barlangos szurdokok, ahol kristálytiszta patakok kanyarogtak. Jóval északabbra a méregzöld Amazónia. Délre a kietlen pampák és argentin legelők; Borges ezüstös Hortobágya. Nem volt körülöttem mesés dzsungel, sem elbűvölő strandok, csak a mato: a kietlen, bozótos sztyeppe, ameddig a szemem ellátott. A lapály széles horizontját gomolyfelhők tarkították, a teljes domborzat neonfehér szürkeségbe burkolózott. Sehol egy tisztességes Eldorádó. Csak a rideg főváros brutális mértani alakzatai, kietlen felvonulási terek, a karneváli káoszon kívül kihalt Eixo Monumental hatsávos sugárútja, a kongresszusi ufótányérok, a rákban elhunyt I. köztársasági elnök betonpanteónja és a felnégyelt kreol Krisztus üvegtemploma az újvilági pusztaságban, ahol kopáran virít a táj vörös földhúsa. Minden irányból körbevettek organikusan nyüzsgő rovarrajok, egyre hangosabban duruzsolva a fülembe mint egy folyamatosan hangoló szimfonikus zenekar.

Ahogy teltek az évek, a telken található összes termeszvárat szétvertem elhullajtott botokkal és a kertészek sufnijából elcsórt szerszámokkal. Fokozatosan megsemmisítettem a talajból kiálló, kolosszális erődöket, amelyek robusztus pompájukkal meghaladták akkori testmagasságomat. Órákig vesződtem a ledöntött gúlák föld alatti labirintusainak feltárásával, göcsörtös botokkal tágítva a járatokat, majd a kertészektől lopott kapával beomlasztottam az ízeltlábú-kolónia központi csarnokát, eltömítve a forgalmas szervizjáratokat. Feldúltam minden éléskamrát, elpusztítottam az ovulációs kavernákat, beomlasztottam minden nyálkás zegzugot. Apránként tönkretettem minden föld alatti alagutat és rovarkupolát. Hetekig tartó, kőkemény melóba telt a teljes megsemmisítés. A nagy fejű katonák és riadtan rohangáló szolgálók gyűrűjében egyszer csak megpillantottam az anyakirálynőt. Nem tudom, miért nem kegyelmeztem meg neki. A rekkenő hőségben egyetlen kapavágással kipukkasztottam a fehér hernyóként vonagló, zselés tojócsövét.

Talán így akartam bosszút állni a fapofájú kertészeken és a számomra érthetetlen vicceket mesélő, mulatt sofőrökön, a gyerekszobámat telebagózó, kreol bejárónőn és a szűk birodalom körletein belül folyton távol lévő, civakodó szüleimen, akik a nagykövetség kiszolgáló személyzeteként éjjel-nappal a diplomaták kényelméről gondoskodtak. Muszáj volt megtorolnom az áthidalhatatlan távolságokat, az érthetetlen dimenziókat, az egész kimerevített, irdatlan időtlenséget, amit kitöltött a sercegő, történelem előtti csend.

Nem fogtam fel pusztításom valódi mértékét. Úgy dúltam föl a termeszek gigászi végvárait, mint egy gyámoltalan, kegyetlen isten, nem érzékelve, hogy mit művelek a féktelen tombolással. Egy-egy kitörés során végképp kimerültem, majd üres lélekkel és korgó gyomorral nyújtóztam el a téglavörös romok fölött. Szégyenemben a kis csontvázakkal teli könyvtárszoba mélyére rejtőztem, ahol idővel megtaláltam a hüllőmérget tartalmazó tálcákat, amiket ide-oda helyezgettem a múmiagyűjteményem gyarapítása céljából. A falon éjjel-nappal futkorászó gekkók nem húzták sokáig. Haláltusájuk közben a tapadóhártyás talpaikon rótt kűrjeikkel ők voltak a kopár falfelületek fürge műkorcsolyázói. A könyvtárszoba vesztegzárja alól nem volt menekvés. A száraz, párátlan klíma szépen konzerválta az apró élőlények múmiáját. Szerettem azokat a kecses kis fosszíliákat. Titkos panoptikumom izgalmasabb volt a lakás különböző pontjain elszórt bakelit állatfiguráknál, amiket a brazil áruházláncok mellékeltek a reggeli müzli mellé. Lélegzet-visszafojtva piszkáltam az okkersárga pergamennel bevont csontvázak rideg geometriáját, felszedegettem a gyöngyszemnyi csigolyákat, és szárny alakú freskókat festettem a titkos szentélyem falára a hüvelykujjammal szétnyomott molylepkék szürkés hímporával. Gyűjtőszenvedélyem nem érte be a könyvtári gekkómúmiákkal. Néha nagyobb termetű gyíkokat is gyilkoltam a káprázatos vadonban. Mámoros izgalommal, szégyenkezve játszadoztam velük, de a játék végeztével hiába próbáltam meg újjáéleszteni őket. Hangtalanul pityeregtem a kert végében, amint beláttam, hogy a feltámadás elmarad. Néhány gyíknak még sírt is ástam a kertészek kalyibája mögött, de a friss tetemekre így is hamar lecsaptak a ragadozó madarak, felnyalábolva a pázsitról oktondi szadizmusom bűnjeleit.

A brazil állami iskolában többnyire a teremtéstörténet volt terítéken, bár a bibliai mítoszok allegorikus értelmezésébe a tanárnő gondosan beleszőtte az evolúcióelmélet alapjait is. Nyolcéves fejjel szabadon dönthettünk, melyik metódust tartjuk valószerűbbnek. Én az evolúció folyamatát kedveltem jobban, mivel számomra az tűnt logikusabbnak. Főleg, amikor megmutatták nekünk az emlős egerek méhében növekvő embriók fejlődési fokozatait, ahogy sejtosztódás közben egy gyorsított és miniatűr program keretében végigjárják az evolúció minden korábbi stációját, amelyek szorosan egymásból következnek, és analóg tulajdonságaikat az anyatermészet évmilliók során visszafordíthatatlan összefüggésbe hozta és egymásra rétegelte. A teremtés mesebeli abszurduma ehhez képest bárgyú fantasztikumnak tűnt. A tengerből kirontó halak állábbá alakuló uszonyai és a csirkévé zsugorodó Tyrannosaurus rexek kapirgáló serege sokkal inkább lenyűgözött, és Charles Darwin érvelése meggyőzőbbnek hatott az agyagozós trükknél. Ez utóbbi számomra ott is sántított, amikor padtársammal, Eugénióval kiszámoltuk, hogy Noé bárkájának a Titanic hányszorosának kellett volna lennie térfogatában ahhoz, hogy a földön létező összes állatfaj két-két példányát megmenekítse az özönvíztől.

TARTALOM

I.

Ikernyár

Ördögvilla

Holdjárók

Kanópusz

Neutrínók

Sohói hulk

Kampókéz

Piszkos tizenkettő

II.

A kígyó nyelve

Szeráf

Kínpad az egész világ

A videotéka fantomja

Ausländer in Berlin

Barrakuda

Irapuato

Türkiz

A trubadúr

A bálnavadász

Visnu öklendezője

III.

Lovagregény

Hűlt helyek

Kérész

Krokodilszív

Before the devil knows

Halogén

Propolisz

Metáneső

Elízium Szálló

Penumbra

Ketontest

Fabula

Alag

IV.

Kamulatin

A liget sárkányai

Fogolydilemma

Troliszellem

Gould zongoraszéke

Pléhgrund

Szakszervezet

Science friction

Erdőkerülők

V.

Alom

Köszönetnyilvánítás

Kiadja 2026-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó és szerkesztő:
Király Levente, a Corvina igazgatója

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Malinoczki Judit

ISBN 978 963 13 7214 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Figtree – SIL Open Font License

Noto Sans – SIL Open Font License

Noto Serif Devanagari – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Zen Kaku Gothic New – SIL Open Font License