Violet V. Vandor

STEVEN SMITH

és az atlantiszi gyémánt

fantasy meseregény

második kötet

Egy fiú… egy különös álom…
És egy titok, amit évszázadokon át rejtegettek.

Steven Smith soha nem kérte a sorsát.
De Atlantisz hívta őt… és a gonosz már ébred.

A mágia valódi.
És a világ sorsa most egy gyerek kezében van...

A Steven Smith és az atlantiszi gyémánt egy színvonalas ifjúsági fantasy-regény, amely magas szinten keveri a klasszikus tündérmesék világát a modern kalanddal és érzelemmel. A világépítés lenyűgöző, a konfliktusok súlyosak és valóságosak. A nyelvezet irodalmi igényű, néha lírai, ami kiemeli a hasonló témájú könyvek közül.

A „Tündérhon” leírása különösen kiemelkedő. A szerző képi világa varázslatos, lírai, erőteljes hangu-latot teremt. A természetleírások, a tündék kultú-rája, és az időn kívüliség érzete Tolkien vagy Le Guin világaira emlékeztet, de saját hangja is van.

A karakterek jól árnyaltak, belső konfliktusaik érthetőek és hitelesek. Darkar érzelmi íve különösen erős: az elárult mágusból megszállott és veszélyes figurává válik, mély emberi (vagy mágikus) motivációkkal.

A történet jól strukturált, érzelmileg sodró, és fokozatosan építkezik. A szöveg nyelvezete igényes, költői, helyenként mesélői ritmusú. Különösen az álomjeleneteknél és a tájleírásoknál nagyon erős a szuggesztív erő.

Bódai-Soós Judit

„Ha meg akarod találni a jövőd, előbb szembe kell nézned a múltaddal.”

Tündérhon

Tündérhon nem szerepel egyetlen térképen sem, sőt, a legtöbben úgy vélik, csupán mese, amelyet öreg dajkák suttognak alvó gyermekek fülébe. Pedig a birodalom valóság, csak épp nem ezen a világon, s nem is egészen a másikon. Valahol a világ és az álom határán, a ködbe vesző hegyeken túl, ahol a hajnal mindig egy pillanattal tovább időzik, és az alkony soha nem hoz koromsötétséget. Egy hely, ahol a fák lombjai ezüstösen fénylenek a holdfény nélküli éjszakákon, ahol a levegőben halk zene rezdül, és a virá-gok emlékeznek a régi idők dalaira. Hajnaltájt a dombok fölé aranyló pára emelkedik, s az ég minden nap újra alkotja önmagát.

Tündérhon a világ egyetlen olyan szeglete, amely nem engedelmeskedik sem az idő törvényének, sem a halandók kíváncsiságának. Nem szerepel térképeken, nem vezet hozzá ösvény, és még a legbölcsebb mágusok is csak homályos utalásokban beszélnek róla, ha egyáltalán hisznek benne.

Ez a birodalom a tündék otthona. Az ősi természetből született lényeké, akik nem uralni akarják a világot, hanem megérteni, ápolni és gyógyítani azt. Ezek a tündék nem azok, akikről a vándorénekesek balladái regélnek, hanem a valódiak: őrzők, gyógyítók, varázslók, törpék, effidek, snolfok, mind az ősi tudás birtokosai.

A tündék nem halhatatlanok, de idejük másképp áramlik. Egyetlen pillantásukban évszázadok bölcsessége lakozik, és szavaik ritkán hangzanak el, ám akkor mélységes jelentéssel bírnak. Lakhelyeik töké-letesen beleolvadnak a tájba: fába vájt tornyok, mo-haborította kupolák, víz alatti csarnokok és fényből szőtt függőkertek, vagy felhők fodrát tépő sziklákba vájt felfoghatatlan szépségű városok alkotják.

Tündöklő mindegyik, tökéletes összhangban a környezettel, talán maga a természet formálta őket ilyenre. Társadalmukat nem törvények, hanem ősi dalok, hagyományok és egy belső rend irányítja, amelyet csak az érthet meg, aki maga is a föld, a szél és a csillagok nyelvén hall és érez.

Aki egyszer belép Tündérhon határain túlra, olyan világban találja magát, amely túl szép ahhoz, hogy a valóság része legyen, mégis az. Smaragdzöld mezők hullámzanak a dombokon túl, s a fűszálak reggelenként gyöngyharmattól csillognak, és minden cseppjük emlékszik az éjszaka álmaira. Az erdőkben hatalmas fák emelkednek, egyeseknek a törzsük sima és meleg tapintású, lombjukban ezüstös-fényű levelek zizegnek, akár a selyem. A patakokban tiszta víz csörgedezik olyan áttetszőn, hogy a kövek alatta fénylenek, mint megcsiszolt drágakövek. Tómedrek mélyén csillagfény ragyog, a hegyek csúcsairól pedig aranyszínű pára gomolyog hajnalonként, és a pára az ég sóhaja körülöttük. Illatok lebegnek a levegőben, nem nehezek vagy bódítóak, hanem finoman emlékeztetnek valamire, amit talán gyermekkorunk-ból őrzünk: friss eső, meleg moha, virágba borult almafák emléke. A színek élénkebbek, a hangok lágyabbak, a fény aranylóbb, s az egész táj együtt lélegzik a látogatóval.

Tündérhon közepe egy különleges forrást rejt, a Világfényt, mely egy eleven kristály, belőle éltető édesvíz folyik, és ez nemcsak a birodalmat táplálja, hanem annak minden lakóját. Fénye nem vakító, de gyógyító, meleg, emlékeztet egy régen elfeledett harmóniára, amely valaha az egész világban uralkodott. A legenda szerint, ha ez a fény valaha kihunyna, nemcsak Tündérhon, de a halandó világ is örökre megváltozna.

Itt a tájat lágy dombok, virágba borult rétek és kristálytiszta tavak szővik át; a fák lombjai közt fények játszanak, a patakok vize énekel, s a föld illata állandóan friss, hiszen az ébredés pillanatában mindig újra születik. Az örök tavasz és nyár földje ez, ahol a fák lombjai soha nem hullanak le, a patakok éneklő dallama örökké csilingel, és a virágok éjjel is világítanak, mint aprócska csillagok.

Sokan próbálták megtalálni a tündék földjét hatalomvágyból, kíváncsiságból vagy épp kétségbeesés-ből. Ám Tündérhon nem nyílik meg azok előtt, akik keresik. Nem küzdéssel, csak elfogadással, nem erő-vel, pusztán alázattal lehet közel kerülni hozzá. Aki mégis rátalál, annak szívében valami megváltozik, többé sosem lesz ugyanaz. Itt az idő lassabban ha-lad, a gondolatok tisztábbak, a szívek könnyebbek. Mert Tündérhon nem csupán egy hely, hanem egy tükör, amelyben mindenki meglátja azt, amit elveszí-tett… vagy amit soha nem mert megkeresni önmagában.

Csak kevesen járhattak ott, s akik visszatértek, sosem beszéltek róla úgy, minthogyha valóban ott lettek volna. Talán mert Tündérhon csakis azok előtt tárja fel teljesen és igazán magát, akik méltók rá. És vannak, akik nem térnek vissza soha, nem azért, mert elvesztek, hanem mert végre hazataláltak.

Hosszú, hosszú évekkel ezelőtt, még mielőtt a modern világ zaja áthatotta volna az idő szövetét, élt Tündérhonban két jó barát. Mindketten varázslók voltak, és nem is akármilyenek: mindketten Atlantisz titokzatos, legendás földjéről származtak, ahol a mágia és a tudomány még harmóniában létezett egymás mellett.

Az egyikük neve Darkar volt, erőteljes, karizmatikus mágus, akinek tekintete úgy hasított a térbe, akár egy üstökös fénye az égen. A másik DaggryLys volt, a bölcs és jámbor, aki mindig a szív és az ész egyensúlyára törekedett.

Darkar különösen nagy varázshatalommal bírt, olyannyira, hogy Atlantisz egykori Bölcsei, a Mágikus Tanács tagjai, attól tartottak, hogy ereje egyszer majd kicsúszik az ellenőrzés alól. Megpróbálták szabályozni, visszafogni, korlátok közé szorítani képességeit, ám Darkar ezt személyes sértésként élte meg. Úgy érezte, hogy elárulták, hogy nem bíznak benne, ezért fellázadt a rend ellen, amely egykor felemelte őt.

A Bölcsek válasza könyörtelen volt: börtönt és teljes varázstalanságot szántak neki. Darkar kétségbeesésében, miután hosszú időt letöltött már az egyedüllét könyörtelen börtönében, egyetlen barátjához, DaggryLyshoz fordult segítségért. És a jó barát nem hagyta cserben: egy ravasz csellel és hatalmas varázslattal, sikerült kiszabadítania Darkart, s együtt menekültek el Atlantiszból, titkos varázskapukon és dimenziós repedéseken keresztül, míg végül Tündérhon békés földjén leltek menedékre.

Az atlantiszi Bölcsek egy ideig még kutattak Dar-kar után, de miután bizonyosságot nyertek arról, hogy végleg elhagyta szülőföldjét, megnyugodtak. A veszély, amelytől féltek, immár távolinak és jelenték-telennek tűnt számukra.

Tündérhonban a két barát új életet kezdett. Dar-kar egy hatalmas, kristályos palotát varázsolt magának az Ezüsterdő szélén, amelynek tornyai úgy csillogtak a napfényben, mint megannyi csiszolt gyémánt. A palota mellé álomszép kertet alkotott: benne illatos, ragyogó virágok nyíltak, melyek sosem hervadtak el, a kert közepén pedig egy áttetsző vizű tó tükrözte vissza a hold fényét. A tó közepén sziget emelkedett, és azon Darkar elültette az Életfa egyet-len magját, amelyet Atlantiszból hozott magával. A fa gyorsan növekedett, ágaiból fény szivárgott, és virágai olyan illatot árasztottak, amelyet egyszerre érzett gyógyítónak, emléknek és átoknak az, aki belélegez-te.

A varázsló gyakran ült a fa tövében, hosszan elmélázva a múlton. A virágokból teát készített, amelyet minden reggel és este kortyolgatott. A tea nemcsak varázserejét erősítette napról napra, hanem a múlt elveszett darabjait is visszahozta számára: egy mosolyt, egy pillantást, egy érzést.

DaggryLys eközben más utat választott. A tündék között szerényen élt, és idővel feleségül vett egy bájos, kedves lelkű tündérleányt, akinek nevetése még a legkomorabb napokat is képes volt beragyogni. Házasságukból hamarosan egy kislány született, akit Lillának neveztek el. Ez a név a hajnal első fényére emlékeztette őket.

Lilla gyorsan nőtt, akár egy napsugár simogatta kis virág a tavaszi réten. Szépsége mellett kivételes intelligenciája is megmutatkozott: már kiskorában értette a természet nyelvét, és ha egy fa levelei megrezdültek, ő pontosan tudta, mit akarnak üzenni. Bár örökölte szülei varázserejét, mégis inkább a természetes világ csodái vonzották, a varázslatot tartogatta, nem szórta szét felelőtlenül.

Tizenhatodik születésnapján, amikor halványlila ruhájában megjelent szülei és Darkar előtt, min-denki ámulattal nézte. A fény úgy játszott ruháján, mint hold a víztükrön. Ám egyvalakiben mélyebben is megmozdult valami: Darkar szívében egyszerre ébredt szerelem, vágy és valami sötétebb érzés is, az, amit csak a megszállottság szava képes leírni.

Halálosan beleszeretett Lillába. Először csak sza-vak nélkül bámulta őt, némán, mint valami ritka csillagászati jelenséget, amitől még a levegő is megáll. Órákig állt a hatalmas fa árnyékában, és nézte, ahogy Lilla a növények között jár. Volt valami ebben a lányban, ami más volt, mint bárki másban, akivel addig találkozott, valami szelíd és rejtélyes. Darkar pedig egyre mélyebben merült bele az érzéseibe. Egy nap már nemcsak figyelte a lányt – hanem őrizte. Azután, amikor már nem bírta tovább magában tartani, megkérte DaggryLyst, engedje meg, hogy feleségül vehesse a lányát. Úgy érezte, Lilla nélkül már nem tud élni, a szíve minden dobbanása érte lüktetett.

Hangja remegett, de nem a bizonytalanságtól, a szenvedély feszítette.

DaggryLys először nevetésben tört ki. Azt hitte, Darkar csak tréfál. De, amikor meglátta barátja ko-moly, szinte már megszállott arckifejezését, a mosoly lehervadt arcáról, és az aggodalom lopakodott a he-lyére.

– Jól van – mondta végül halkan, kissé tétován. – Ha Lilla is beleegyezik, akkor nekem nincs ellenvetésem. De előbb szeretnék vele beszélni. A döntés az övé, nem az enyém.

Még aznap este magához hívatta a leányát. A beszélgetés csendben, de feszültséggel telt levegőben zajlott. A hold fénye ezüstös árnyékot vetett az ablak-keretre, Lilla pedig az ölében tartotta összekulcsolt kezét, miközben hallgatta apja szavait.

– Lilla, gyermekem... Darkar barátom feleségül szeretne venni téged – mondta lassan, minden szót külön megformálva.

Lilla számára egy pillanatra megállt a világ. A lány szemei elkerekedtek, mint két csillag, amelyet hirte-len fény gyújtott meg. Meglepetés, értetlenség, sőt, egy pillanatnyi ijedtség is tükröződött bennük.

– És te... te mit gondolsz erről? – kérdezte óvatosan.

– Kislányom, egyetlen szemem fénye – sóhajtott DaggryLys –, ne engem kérdezz! Nem engem kértek meg, hanem téged. Neked kell döntened.

Lilla habozás nélkül válaszolt, szinte kitört belőle a tiltakozás:

– De apa, én nem szeretem Darkart! Nem akarok a felesége lenni! – kiáltotta kétségbeesetten. – Sosem kedveltem őt! Nem tudom megmagyarázni miért, mert soha nem ártott nekem... de valami hideg fény van a szemében. Valami, amitől megborzongok.

DaggryLys elhallgatott. Tekintete elsötétedett, gon-dolatai súlyosan forogtak. Azon az éjjelen nem aludt. Egyedül ült a szentély egyik legfelső ablakánál, és a csillagokat figyelte. Képzeletei egyetlen név körül keringtek: Lilla. Tudta, hogy a lánya veszélyben van. Darkar szeme már régóta túl sokáig időzött rajta, és az utóbbi hetekben a barátja tekintete megtelt vala-mivel, amit DaggryLys sosem akart viszont látni: bir-toklással.

A fák leveleinek zizegését hallgatta, s a tenyerébe rejtette arcát.

„Mi mást tehetnék? Elvenni a szabadságát? Bezár-ni Tündérhon legmélyebb szobájába, mint egy rabot? Vagy hagyni, hogy Darkar elragadja?” Ismerte barát-ját – tudta, hogy ha elutasítják, az nem marad követ-kezmények nélkül. De a lányát sem kényszeríthette egy olyan házasságba, amelyet a szíve mélyéről elutasított.

– Kislányom... – mondta végül, lágyan, kissé meg-törten. – A tündék törvényei szerint nem tagadhatjuk meg tőle az udvarlás lehetőségét. De nem kell elfogadnod őt, ha valóban nem akarod. Adj neki néhány alkalmat! Találkozz vele párszor, beszélgessetek! Ha akkor is így érzel, megmondom neki, hogy nem le-hetsz a felesége.

Lilla lehajtotta a fejét. Bár látszott rajta, hogy semmi kedve ehhez az egészhez, végül beleegyezett. Tudta, hogy apja a lehető legjobb megoldást próbálja megtalálni – de a szíve nyugtalan maradt.

Ezután Darkar megkezdte kitartó udvarlását. Arannyal hímzett köpenyben, illatos virágokkal, ék-köves ajándékokkal és varázslatos történetekkel i-gyekezett Lilla szívét meghódítani.

– Szeretnélek jobban megismerni – mondta, hangja halk volt, szinte gyermeki.

A lány mosolygott, de nem felelt. Hónapok teltek el, és Lilla mindig kedves maradt, de tartotta a távolságot. Mindvégig hű maradt saját érzéseihez. Minél lelkesebb lett Darkar, annál visszafogottabbá vált ő. A varázsló minden próbálkozását udvariasan, de hűvösen fogadta, akár egy rózsabokor, amely nem engedi megérinteni virágait.

Darkar nem adta fel. A visszafogott viselkedés csak még elszántabbá tette, s a megszállottság egyre mélyebbre fúrta magát a lelkében.

DaggryLys napról napra mind nehezebben viselte a helyzetet. A lánya szenvedett, Darkar pedig egyre sürgetőbbé vált. Végül Lilla, a maga finom, de határozott módján, apjához fordult egy kérésével egyet-len, kétségbeesett reménnyel.

– Apa – suttogta egy este –, varázsolj emberré! Küldj el innen! Olyan helyre, ahol ő nem találhat meg. Kérlek, ne hagyj itt...

DaggryLys szíve összeszorult. A szavak, amelyeket hallott, olyanok voltak számára, mint tőr a mellkasban. Hiszen mit kívánhatna kevésbé egy apa, mint hogy elváljon egyetlen gyermekétől? De látta a lány szemében a félelmet és tudta, nem tehet mást.

Néhány nap elteltével, fájó szívvel, de megtette, amit Lilla kért. Egy utolsó kérdést még feltett:

– Mondd, gyermekem... hová küldjelek? A rég-múltba? Vagy inkább a jövőbe?

– A jövőbe – válaszolta Lilla határozottan. – Olyan messzire, amennyire csak lehet. Talán akkor... elfelejt.

DaggryLys odament lassan a lánya mellé, kezét a homlokára tette, könnyei hangtalanul gördültek végig arcán, amikor kimondta a varázsigét. Egyetlen fényvillanás. És Lilla eltűnt a szeme elől. Lement a Földre egy távoli, idegen időbe: a huszadik század végének Angliájába.

DaggryLys még órákig ült ott a hideg padlón. Azt suttogta:

– Bocsáss meg, gyermekem… nem azért, mert elrejtettelek, hiszen ez a te kívánságod volt, hanem mert nem tudtalak másképp megvédeni.

Másnap reggel a nap alig emelkedett még a horizont fölé, amikor Darkar már megjelent DaggryLys palotájánál. Köpenye ezüstösen csillogott, mint a hajnal első fénye, és kezében egy különös virágcsokrot tartott, melynek minden szála vibrált a mágiától, s halk csilingelés kísérte a virágok énekét.

DaggryLys az ajtóban várta. Arcán kimerültség és szomorúság ült, amelyet nem tudott eltakarni, bár-mennyire próbált is. Nem aludt az éjjel, mert szíve sajgott a veszteség súlya alatt, de még inkább attól félt, ami következhet.

– Baj van, barátom – mondta halkan, miközben beljebb intette a vendéget. – Nagy baj!

Darkar megtorpant. Szemöldökei összerándultak, tekintete sötétté vált, mint egy viharfelhő a tengeren.

– Mi történt? – kérdezte, s hangja nyugodtnak tűnt, de a mélyén valami vibrált – valami, amitől még a levegő is megfeszült.

DaggryLys habozott egy pillanatig, majd erőt vett magán és folytatta:

– A lányom… Lilla… eltűnt. Tegnap este még elbúcsúzott tőlünk, mint mindig, mielőtt nyugovóra tért volna, de reggelre… sehol nem találtuk. Sem őt, sem egy nyomot, sem varázslatot, amely elárulta volna, merre ment.

Darkar lassan letette a virágcsokrot egy kristály-asztalra, és szemei szinte áttüzesedtek.

– Eltűnt? – kérdezte fagyos hangon. – Csak úgy? Egy tündérlány, egy varázsló leánya nem tűnik el csak úgy… holmi véletlen folytán!

– Én sem értem, hogyan történhetett – hazudta DaggryLys halkan. – De attól tartok… a lányom nem akart hozzád menni feleségül. Nem tudott meg-szeretni. És… talán ezért döntött úgy, hogy eltűnik. Vagy… – itt megakadt, és a hangja megremegett –, talán valami más, rosszabb dolog történt vele, amire gondolni sem merek.

Darkar arca megdermedt. Egy hosszú, feszültséggel teli pillanatig nem szólt semmit, csak meredt maga elé, miközben a tenyerét ökölbe szorította. A csokor a kristályasztalon hirtelen megremegett, a virágok csilingelése elhalt, szirmaik lassan fonnyadni kezdtek.

– Miért nem mondtad el korábban, hogy nem akar engem? – kérdezte végül, hangját tompán elfojtva.

– Mert reméltem, hogy megváltozik a véleménye – felelte DaggryLys őszintén. – Mert te a barátom vagy, ő pedig a lányom. Két szeretett személy között álltam, s nem akartam fájdalmat okozni egyiknek sem. De végül… ő döntött.

Darkar lassan felállt. Arcán nem volt harag, de valami más, sokkal dermesztőbb, egy nyugodt, kiszámított sötétség suhant át rajta. Hasonlított egy ajtóhoz, amely örökre becsukódott benne.

– Meg fogom találni – mondta szinte suttogva. – Bárhová ment is, bárhová rejtetted, DaggryLys... én megtalálom! Nincs az az idő, nincs az a világ, ahol elbújhatna előlem!

És ezzel, anélkül, hogy búcsút vett volna, sarkon fordult, köpenye suhogva libbent utána, és eltűnt az ajtón túl.

DaggryLys sokáig állt némán, mozdulatlanul, mi-közben a hervadt virágok lassan szürke hamuvá por-ladtak az asztalon. Tudta, hogy ezzel véget ért vala-mi. Nemcsak Lilla gyermekkora, nemcsak a barát-ságuk, hanem a világ egyensúlya is megbillent. És hogy ettől kezdve Darkar már nem csupán egy sértett szerelmes... hanem valami más lett. Valami veszélyesebb.

A világ, ahová Lilla megérkezett, idegen volt a számára, mégis csendes, megnyugtató. Úgy döntött, hogy elbújik a világ zajától, s egy csendes, angliai kis faluban telepedett le. Nevét megváltoztatta, ezzel is lezárva varázslatos múltját. Egy napon pedig talál-kozott vele. Egy egyszerű fiatalemberrel, aki nem kérdezett, csak nevetett, főzött, és hosszú sétákra vitte őt az erdőbe. Lilla először csak figyelte. Aztán mosolygott. Majd végül, hosszú hetek múlva felsza-badultan nevetett. Nem volt benne nagy szerelem. De volt benne béke. Olyan béke, amit ő akkor már ajándéknak érzett. Elfogadta a férfi kérését, és a felesége lett. Új nevet kapott. Új életet. Házasságuk békés és szeretetteljes volt. Smith-né, soha nem árulta el valódi múltját, de a férfi szíve minden titkot elfogadott, amit a tekintetében látott.

Nemsokára egy kisfiuk született, és Lilla úgy érezte, egy darabka Tündérhon költözött vissza a szívébe. A fiúcska szemében ott derengett valami, amit soha nem látott másban: a tenger mélyének kékje, a fák titkos suttogása, és valami, amit ő sem tudott megnevezni, de pontosan tudta, honnan jön. Steven lett a neve.

A fiú nevetése volt az ő új varázslata. És ha néha-néha a múlt fájdalma árnyékot vetett is a boldogságukra, ő csak szorosabban ölelte magához. Mert tudta: ez a világ már nem a régi otthona, de volt benne valami, amit ott elvesztett. A remény.

Lilla boldognak érezte magát, talán először életé-ben teljesen. A kis ház, a kert, a konyhában gőzölgő tea illata, és fia kacagása mindent betöltött, amit a szív valaha kívánhatott. Úgy tűnt, hogy a múlt már csak emlék. Halvány, megkopott árnyéka egy másik világnak.

Csakhogy a múlt nem felejt.

Darkar, akinek szívében egyre csak mélyült a Lilla utáni vágy és a sérelem, sosem adta fel a keresést. Évek teltek el, de ő még mindig kereste a leányt, aki visszautasította, megszégyenítette, majd eltűnt előle. Az idő nem gyógyította be a sebét csak elmélyítette azt, és méreggel töltötte meg. Elkeseredése lassan elemésztette hajdani emberségét.

Egykor erős, de szenvedélyes mágus volt, most viszont rideg, bosszúéhes árnyéka önmagának.

Hogy a keresésben ne legyen egyedül, megalkotta saját szolgáit: a fémtestű worthak katonákat, olyan konstrukciókat, amelyek érzékelték a mágia nyo-mait.

Ezeket a lényeket küldte szét Tündérhonban, akik átkeltek erdőkön, átsuhantak városokon, kutatva a nőt, akit Darkar szeretett, s meg akart szerezni, bármi áron.

Idővel a próféciák híre is eljutott hozzá. Ősi jövendölések, amelyekről már rég megfeledkeztek sokan, új értelmet nyertek. El fog jönni egy valaki, egy gyermek, aki megfosztja őt varázserejétől. Darkar rettegni kezdett. És a félelemből még nagyobb ke-gyetlenség sarjadt. A fémkatonák többé nem csak kutattak, hanem uraltak, fenyegettek, elnyomtak. Tündérhon lassan reszketni kezdett Darkar nevétől és a worthak katonáktól.

Aztán egy nap, egy földi látogatása során, teljesen véletlenül, egy nyüzsgő piacon megpillantotta őt, Lillát. Most már emberi testben, ám az arca semmit sem változott. A mozdulata, a mosolya, a lépése még mindig ugyanaz volt. A varázsló szíve egy pillanatra kihagyott, aztán újra dobbant, de már nem a szere-lemtől, hanem a birtoklás vágyától.

Miután rájött, hogy Lilla férjhez ment és boldog életet él egy földi emberrel, valami megpattant benne. Megaláztatásként élte meg a felismerést. Később egy szép nyári estén, újra a kertjükbe settenkedett.

A levegő szinte megállt, a fák mozdulatlanul meredtek az égre, és úgy tűnt, hogy valami odafent visszatartotta a szelet. Lilla férje a kertben ült, s a kezében egy félig kiolvasott könyv pihent. A ház ablakában Lilla árnyéka tűnt fel, mintha csak álomból kelt volna elő. A férfi felemelte a fejét és ekkor valami megváltozott.

Az udvar szélén, a fák alatt, egy alak állt. A köpenye nem mozdult, mégis mintha gomolygott volna körülötte a sötétség. A szeme nem látszott, mégis égetett, mint a felizzani kezdő parázs.

Egyetlen szó sem hangzott el. A férfi nem tudta, miért dermedt meg benne a vér. Nem volt fényvillanás, sem kiáltás. Csak csend. És hideg.

A következő pillanatban a könyv kicsúszott a kezéből. A tekintete üressé vált.

Nem volt fájdalom. Nem volt semmi különös, csak valami távoli, hangtalan törés, akár egy üvegdarab repedt volna meg mélyen odabent.

Attól a naptól kezdve más ember lett. A szavai ritkultak, a mosolya megkopott. És Lilla, bár nem beszélt róla soha, tudta: valaki elvette tőle a férfit, akit ő választott. Valaki, akinek a szíve rég kiszáradt. Ezt követően a férfi egy napon minden különösebb ok nélkül becsomagolta ruháit és eltűnt, mint aki elfelejtette, hová tartozik.

Darkar nem tudta, hogy a házaspárnak gyermeke is van. Steven épp a nagyszüleinél tartózkodott, ami-kor a varázslat hatott.

Lilla pedig… megérezte a nyomát. Az ismerős, fenyegető jelenlétet, amely egykor Tündérhonban kísérte őt. Tudta, hogy Darkar közeledik. Érezte minden rezdüléséből, hogy ezúttal nem fog megelégedni egy udvarias visszautasítással.

Gyorsan cselekedett. Amikor Steven hazatért, Lilla könnyezve, de határozottan döntött: internátusba küldi őt. Nem akarta, hogy Darkar meglássa, nem akarta, hogy veszélybe kerüljön. Egyedül a sógorának mondta el az igazat, azt a történetet, amelyről senki más nem tudott a Földön. A férfi nehezen hitte el, amit hallott, de Lilla arcán a kétségbeesés minden kételyt legyőzött.

December elején elhatározták, hogy elhagyják a házat. Lilla sietve bepakolt egy kis utazótáskába néhány váltás ruhát, elrejtette a megtakarított pénzét, gondosan bezárta az ajtót. Már indulni készültek, amikor hirtelen megállt.

– Valamit elfelejtettem – suttogta. – Nagyon fontos. Egy pillanat, csak egy pillanat, és jövök.

Visszasietett. A ház csendes volt, a sarkokban árnyékok lapultak. Ahogy benyúlt a fiókba, hogy elővegye a régi, Tündérhonból hozott nyakláncát, az egyetlen tárgyat, ami még múltjához kötötte, valaki megállt mögötte. Lilla lassan megfordult. Majdnem a földbe gyökerezett a lába.

Darkar állt ott.

– Megvagy hát végre, édes, aranyos kis Lillácskám – mondta selymes, de fenyegető hangon. – Gyere velem! Úgyis látom, elhagyott a férjed. Feleségül veszlek, és elfelejtem, hogy elszöktél előlem.

Lilla szemei tágra nyíltak. Mozdulni sem tudott. Hang nem jött ki a torkán. Csak állt, mint aki álmot lát, de ez rémálom volt, nem más.

Még meg sem tudott szólalni, amikor Darkar vala-mit megérzett, mert hirtelen félrefordította a fejét. A következő pillanatban megragadta Lilla karját, és vadul mormolt egy varázslatot. A levegő vibrálni kezdett körülöttük, s egy kékes fény ölelte körbe a nőt, míg végül eltűnt belezárva egy kicsi, sötétkék színű amulettbe.

Darkar kapott egy üzenetet Tündérhonból. Timmy, a törpe, rábukkant arra a fiúra, akiről a próféciák szóltak. A varázsló azonnal vissza akart térni, hogy megelőzze a prófécia beteljesedését. Nem tudta, hogy a fiú nem más, mint Steven, Lilla saját gyermeke.

Siettében, miközben át akart lépni a térkapun, az amulett kicsúszott a zsebéből és a Smith-ház udva-rára zuhant. Ő nem vette észre, csak eltűnt, akár a köd az első napsugár érintésétől.

A nagybácsi néma tanúja volt mindennek. Reszkető kézzel emelte fel az amulettet, s habozás nélkül a zsebébe rejtette. Fogalma sem volt, mi mást tartalmazhat még Lillán kívül, de azt tudta, hogy hatalmas szörnyűség történt.

Darkar, mielőtt a Földre jött volna, még Daggry-Lysre is lecsapott. Megtudta, hogy ő segítette leányát megszökni, és bosszúból őt is egy amulettbe zárta. Tündérhonban senki sem tudta, mi történt. Daggry-Lys is, akárcsak a lánya, nyomtalanul eltűnt. Csak a fák suttogtak valamit az Ezüsterdő mélyén, valamit egy fájdalmas varázslatról és eltűnt fényekről.

*

Stevie álma

Stevie-t, miután visszatért Tündérhonból barátai-val, Sandrával és Adammal, ahonnan a kis törpe Timmy, a tündérhoni Adrora királylány és a snolf tündér Naladir segítségével elhozta az életfa virágát Darkar kertjéből, és felszabadította vele a varázslata alatt álló kis szellemfiút, különös rémálmok kezdték kísérteni.

Álmai nem voltak egyszerű lidércnyomások, in-kább sötét, baljós üzenetek. Úgy érezte, hogy egy másik világból próbálnak kapcsolatba lépni vele, de ő nem értette, mit akarnak tőle. Csak annyit érzett, hogy valami közeledik. Valami, amitől még a nappali fény sem tudja megvédeni.

Telt az idő, és egy éjjel új álom érkezett. Más volt, mint a korábbiak.

Egyre sűrűsödő, hideg, nyirkos ködfátyol ereszke-dett a tájra, és betöltötte a levegőt, megakadályozva azt, hogy Stevie megtudja azt a titkot, amelyet el akart rejteni, el akart fedni a gyerek elől. A szürke ködszemcsék hangtalanul hömpölyögtek körülötte, mint élő, lélegző lények, s szorosan köré fonódtak, hogy a testét és lelkét is elnyeljék. Úgy érezte, ezek a sötét páragyöngyök bele akarnak bújni a bőrébe, hogy őt is párává formálva elragadják valamilyen ismeretlen, dermesztő világba.

Szíve összeszorult. Kétségbeesetten pillantott körül, tekintete segítség után kutatott, de a köd falat emelt közé és a világ közé. Semmit sem látott, sem-mit sem hallott, mégis biztos volt benne, hogy figyelik. Egy láthatatlan tekintet égette a tarkóját. A tudat, hogy nincs egyedül, de nem tudja, ki vagy mi van ott vele, még a ködnél is jobban megrémítette.

Botladozó léptekkel elindult előre, minden irány azonosnak tűnt, olyannak, mint amikor a köd szán-dékosan akarná megtéveszteni. Szaladt, szinte ösztönből, menekült a láthatatlan jelenlét elől, és ak-kor… a párás homályban halvány fény kezdett derengeni valahol a távolban. Először csak egy apró, pislákoló pont volt, de ahogy közelebb ért, egyre nőtt, egyre vakítóbbá vált. Nem tudta, mi az, de tudta, hogy oda kell mennie.

A köd oszladozni kezdett, engedett a fény erejének. Lassan, óvatosan kúszott vissza, mint egy élőlény, amely meghátrál. A páraréteg a fiú térdéig ereszkedett, ott megállt, és egy kép végre kirajzolódott előtte.

Most már tisztán látta, mi volt a fény forrása: egy hófehéren tündöklő takaróval beborított ágy. Az ágyon egy nő feküdt mozdulatlanul. Olyan békésen, mint aki csak alszik, de volt valami különös a lát-ványban. A levegő megfagyott körülötte, és Stevie szívverése felgyorsult. Tétován állt meg.

Nézte a nőt és a felismerés lassan tört utat tudatában. „Milyen ismerős… Mennyi hasonlóság… Édesanyám?”

– Édesanyám! – kiáltott fel torkaszakadtából, és az ágyhoz rohant.

Nem tévedett. Smith-né feküdt ott mozdulatlanul, mély álomba merülve, mint egy modern Csipke-rózsika. Arca sápadt volt, de békés, mint aki egy másik világban jár. Egyik keze a feje felett pihent, a másik a takarón nyugodott. Stevie nem tudott ural-kodni magán, átölelte őt.

– Édesanyám… – suttogta a fülébe. – Annyira hiányoztál… Úgy vártalak… Miért nem jöttél el értem? Miért nem mehettem haza, legalább a szünidőben?

A szavak ömlöttek belőle, mint a patak, amit nem lehet elrekeszteni. Kérdések, panaszok, vágyakozó mondatok, annyi mindent el akart mondani neki, amit eddig nem tudott. Észre sem vette, hogy kérdéseire nem kapott választ, hogy az anyja nem mozdul és az ölelését sem viszonozza.

Aztán valami megváltozott. Stevie figyelni kezdett. És ekkor észrevette a csendet, mely túl mély, túl rideg volt. Valami nem stimmelt.

– Édesanyám…? – szólította halkan. – Édesanyám, mi van veled?... Ébredj fel! – kiáltotta kétségbeesetten. – Én vagyok az, Stevie! Itt vagyok!

De az anyja továbbra is mozdulatlan maradt. Ste-vie mellkasában megdermedt a levegő. Egy borzalmas gondolat villant át az agyán: „Csak nem…?” Ráhajolt, fülét anyja mellkasára szorította. A takarón keresztül halkan, de határozottan hallotta az egyen-letes szívdobogást. Megkönnyebbülten felsóhajtott. „Él… Akkor mégis, miért nem ébred fel?”

– Édesanyám, kérlek! – kiáltotta újra. – Hallasz engem? Kérlek, ébredj fel!

Megrázta a vállát. Előbb óvatosan, aztán kétségbe-esetten. Könnyek csillogtak a szemében.

És akkor történt valami.

Az asszony szeme lassan felnyílt. Ajka megrezdült, mondani akart valamit, de semmi hang nem jött ki a torkán. A tekintete zavaros volt, és úgy tűnt, egy másik világból néz vissza a fiára. A következő pillanatban az alakja halványulni kezdett.

– Ne… ne! – kiáltotta Stevie. – Mi történik? Ne tűnj el! Veled akarok menni! Ne hagyj itt! – hangja zokogásba fulladt, ahogy kétségbeesetten próbálta megtartani a halványuló kezet, amely lassan kifolyt az ujjai közül.

Az ágy és az anyja egy szempillantás alatt eltűntek. Semmi nem maradt utánuk csak a köd. És Stevie újra ott állt, egyedül, csalódottan, sajgó szívvel.

Leroskadt a földre, térdét átölelve sírt. Mélyről jövő, elfojtott, megtört zokogás volt ez, egy gyereké, aki túl sokat szenvedett és érzett. És akkor, valahonnan fentről, egy gúnyos, hideg nevetés hasított a ködbe. Stevie felkapta a fejét. A hang irányába nézett.

A köd megrezdült. A sűrűsége megtört egy ponton, és két vörösben izzó szem villant át rajta. Stevie nem tudta levenni róluk a tekintetét, teljesen lebénult.

A vörös fény körül apránként oszlani kezdett a köd, és a magasban, fokozatosan kirajzolódott egy arc s egy gúnyos, ördögi vigyor: Darkar arca volt az. A sötétség ura nevetett, mint aki győzelmet aratott. A következő pillanatban az arc széttorzult, szárnyak nőttek belőle, és egy hatalmas, fekete, károgó varjú szállt a magasba. A károgás egyre hangosabbá vált, annyira hangossá, hogy szinte beleremegett a köd is.

Stevie a fülére tapasztotta a kezét. A károgás nem csak hang volt, szinte belülről is kaparta. És azu-tán… hirtelen csönd lett.

A kisfiú izzadtan, zaklatottan ült fel ágyában. Szíve kalapált, homlokán verítékcseppek gyöngyöztek. Az ablakon keresztül a január végi hold fagyos fénye vetült szobája falára. Minden ismerős volt és mégis, valami mélyen belül azt súgta, ez az álom több volt puszta álomnál.

Másnap úgy érezte, hogy a világ lassan, centiről centire sodródik távolabb tőle. Az iskola folyosói, amelyek régen otthonos zsivajjal és ismerős neveté-sekkel teltek meg, most rideg, szürke alagutaknak tűntek. A falakról visszaverődő hangok tompák voltak, akárcsak, ha víz alól jöttek volna, és a tantermek fénye is hidegebbnek látszott, mint máskor. Az ismerős arcok sem nyújtottak vigaszt, mint hogyha mindenki csak árnyéka lett volna önmagának, és ő maga egy idegen bolygóra tévedt, ahol nem értik, nem látják, és talán nem is létezik igazán.

Bár testben ott volt, lelke valahol messze járt, talán éppen régi otthonában, ahol egykor még édesanyja mellett ébredt és biztonságban érezte magát. Nem tudott szabadulni az álom súlya alól. Úgy érezte, hogy szívének egy darabja ott maradt a köd mélyén, anyja kezével együtt eltűnve.