Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Sebők Éva jogörököse, 2024
© Napkút Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6759 54 2

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

1.

Családi párbeszéd. Tamás telefonja. Utazás a Városba. A Százlábú Őrjárat. Az éjszaka megtermi titokzatos gyümölcsét. Megjelenik a jövő – a múlt színén.

VÉGE A NAPNAK. Vacsora után elővettem a vállalatból hazahozott iratokat, és a minivill halvány fényénél dolgozni kezdtem.

–Mit bigyózod még most is azokat a papírokat? Már falra mászok tőle – szólt oda az ágyból Iru, aki nekem törzskönyvezett, hites feleségem. – Végképp el akarod rontani a szemedet? Nem elég az a baj, ami van? – Így céloz finoman arra, hogy a látó fél szememmel is egyre több a probléma újabban. – No persze, mert te olyan jó balek vagy. Hagyod, hogy minden munkát rád lőcsöljenek. Mi lenne, ha egyszer, a változatosság kedvéért, a Csukinak is átpasszolnál belőle egy kicsit? Nem esne le az aranygyűrű az ujjáról neki se. Még hogy sokat csinál?! Köszönöm szépen. Ismerem én az ilyeneket. Egy lajhár, fiam, aki csak a fenekit rakja jobbra-balra a széken, de dolgozni, azt bezzeg neked kell. Én a helyedben alaposan kiosztanám őt. De te, amilyen vagy…! – Kicsit elhallgatott. Talán hogy levegőt vegyen. – Figyelsz? Azon járatom az agyamat, hogy kellene neked egy olyan kis állvány oda az asztalra. Már utánaérdeklődtem, nem nagyon drága. Különben is: drága a muzsikaszó, édesapa, aaaz drága. Rossz nézni, milyen puklisan ülsz.

–Tudod, mit? Ne nézz rám – javasoltam –, és meg van oldva a dolog.

–Jaj de kedves – dünnyögte, de már csak fél gőzzel. – Az ember jót akar neki, és tessék, ezt kapja vissza. Ez a hála.

Aztán elaludt. Magamra maradtam. Amilyen gyorsan csak lehet, megbirkóztam az iratokkal. Való igaz, hogy ezek a hivatalos teendők néha fenemód terhesek, s persze hogy nincs pótolhatatlan ember – és valami igazság abban is van, hogy a Csuki, mint helyettesem, átvehetne ezt-azt –, de hiába: bizonyos ügyekkel kapcsolatban csak akkor vagyok nyugodt, ha magam intézem el. A papírhalom fogy, mind több kerül át jobb oldalról a bal oldalra – szignálás, javítgatás, felkiáltójelek –, végül felrakom az utolsó pontot. Az asztalra könyöklök, zúgó fejem tenyerembe temetve. A délután eseményein töprengek… Lekattantom a minivillt. Sötét lesz. Sötét van. Mi is történt?

Ahogy hazaértem, Iru még nem volt itthon, a mosodából ugyanis, ahol dolgozik, még el kell mennie az óvodába is, a gyerekért, szóval alighogy beléptem a lakásba, megcsördült a telefon.

–Haló, én vagyok – mondta a kagylóba a hang, s ez tökéletesen megfelelt a sokévi átlagnak: tökéletesen elég volt ahhoz, hogy tudjam, ki beszél. Hát persze: Tamás. A nagybetűs Barát. Úgy nagybetűs, mint szerelemben a nagy Ő. Gyerekkortól datálódó kötelék ez köztünk, testvéri, tejtestvéri szinten: kebelbaráti mélység és haveri magasság – vagy fordítva? Mindegy. Olyanok voltunk mi mindig, mint a sziámi ikrek. S ha egy barátság átvészeli a kritikus kamaszkort és férfibarátsággá érik, akkor már kitart mindhalálig. Az sem okozott különösebb zavart, hogy megnősültem, bár az asszonyok nem szívesen vesznek semmilyen riválist, önmagukkal akarnák kezdeni az érzelmi „időszámítást”, de Iru ezzel kapcsolatban mindig „taktikusan” viselkedik. Szerencsére. Tudja, hogy ezen a ponton nincs mese, és nem ismerek tréfát. Tamás kivételezett helyet foglal el az életemben, s a barátság, mely hozzá fűz, oly alapvető, hogy szavamra, megroppannék, belerokkannék, ha ezt – mármint hogy ő: barátom – kénytelen lennék valaha is le-múltidőzni.

–Már ötödször hívlak – mondta Tamás a telefonvonal túlsó végén. – Hol tekeregtél? Remélem, nem nőci van a dologban.

–Ugyan…! – S a ki nem érdemelt gyanúsítást jóleső vigyorral nyugtázom. – Egy megállapodott családapával beszélsz, ha nem tudnád. Mi újság, öregem? Halad az ügy? Jutottál valamire?

–Aha – mondta a hang, aki Tamás volt. – Oda, hogy legszívesebben felrobbantanám az egész hivatalt. Újra benn jártam az átírás miatt – térden állva könyörögtem, hogy arra a pár hétre, míg a mamával távol leszünk, ne pecsételjék le a szobánkat, hogy a Saci – hiszen ő lakja a kisszobát! – tudjon nálunk is takarítani, szellőztetni, et cetera, elvégre egy, közös lakás, és az édesnővéremről van szó! – Tamás hangja kifulladt. Éreztem, hogy a dolog valóban, mélységileg bosszantja.

–Hm… Valami protekció esetleg…?

–Ezekhez?! Imre, ez egy zárt kör, egy klán, egy külön kaszt. Megint az a hájnő fogadott, és közölte, hogy „ez nem olyan egyszerű”, mint én képzelem. Mármint az a nyomorult fecni, az a szabványos nyomtatvány, az az űrlap, ami ott van az orra előtt, csak ki kellene töltenie és aláíratni valami fejesükkel, aki viszont ott bagózik a másik szobában, hát mi olyan bonyolult ezen? Kibúvók, öregem, kibúvók. A kérelmet öt példányban adtam be, szabályosan felbélyegezve. Mondom neki: holnap már utazunk. Azt hiszed, hatott rá? Egy frászt!

–Nem lehetne elhalasztani az utazást?

–Kizárt dolog. Már minden össze van készítve – felelte síri hangon. – Megvannak a vonatjegyek. És ki tudja, mikor indítanak újra vonatot? A vasútban ma már nem lehet bízni. A mamával meg amúgy sem lehetne ilyesmit csinálni. Őt nem lehet ugráltatni, ismerheted. Ez egy egyirányú utca, amibe belesétáltam, öregem.

Családlátogatásról van szó. Magda néni, akihez mennek, Tamás anyjának a nővére. Ott is fognak lakni persze. Van hely bőven. Felrémlett bennem a hatalmas, zegzugos labirintus – mely náluk lakás címszó alatt van elkönyvelve –, a labirintus, melyben futni lehet, lobogó hajjal, hosszú szobákon át… Ó, mennyit játszottunk ott, mennyit szaladgáltunk, rosszalkodtunk Tamással és a két fiúval, Magda néni fiaival!

–És úgy kábé mikor jöttök vissza?

–Könnyebbet kérdezz. Én magam semmiképp se maradhatok pár hétnél tovább, különben repülök a Fundától. (Ez a Fundamentum-Ház nevű bank, ahol dolgozik.) A mama lehet, hogy lenn marad tovább. Ráfér egy kis kikapcsolódás.

–Tamás, nem akarok vészmadár lenni, de… jól meggondoltad ezt az egészet? A közlekedés így is akadozik. Mi van, ha teljesen leáll?

–Ez csak választási manőverezés. Tudod, mit? Akkor felkapaszkodom egy pőrekocsira – válaszolta könnyedén. – De reméljük, nem lesz ekkora pechem.

–Hát akkor – szerencsés utat.

–Kösz.

–És legalább használd ki, hogy ott vagy. Nézz körül egy kicsit. És kézcsókom Magda néninek. Én emberemlékezet óta nem voltam lenn, mindig csak készülök. De hát nekem már nincs is kihez…

–Hát akkor, ugye nem haragszol, robogok. Viszlát – majd jelentkezem. Ja igen: Sacit vegyétek egy kicsit védőszárnyaitok alá. Ha lehet, segíts neki elintézni ezt a lakásügyet, félek, hogy ő maga képtelen lesz.

–Persze, ez csak természetes – mondtam –, légy egész nyugodt, gondunk lesz rá. – S még folytattam volna, de már lecsapta a kagylót, az enyémből meg kitört a búgás…

Hát ez történt délután. S ahogy letettem a kagylót, egyre fokozódó rossz érzés fogott el. Homályos, rossz, hányingeres érzés. Mely azóta folyvást erősödik. Mondhatnám balsejtelemnek is. Hogy nem fognak tudni visszajönni, és nem látjuk többé egymást. Próbáltam elhessegetni magamtól ezt az érzést: jó, jó, igaz, romlanak, bomlanak a viszonyok, a választási hadjárat lassan mindenre átterjed, de azért nem annyira rosszak, hogy rögtön rémeket kellene látni. Másfelől rögtön hozzáteszem – s ez megint a balsejtelemnek ad tápot, azt növeli –, ezek a viszonyok hovatovább mindenkit megtanítanak rá, hogy a lehetetlen is lehetséges. Ráadásul minden elutazásnak megvan az a kellemetlen mellékvonzata, hogy az ott maradó számára az illető mintegy kilép a képből…

S már nincs megállás. Gondolataim e kényszerpályán vadul száguldani kezdenek. Látom magam előtt a Várost, közös szülővárosunkat, látom gyerekkorom forró utcaköveit, a naptól áthevült járdákat, fehéren izzó házfalakat, az indóház gömbölyű, vörös-fehér bádogkupoláját a zászlócskával, mely csikorog, mint a szélkakas, a meleg vizes gyógyforrás szökőkútját, a zenepavilont – mely egy kentaur és egy viráglány szerelmének színtere volt –, meg a templomot, benne a földön álló nagyharanggal, meg a mélyparkot, s az odavezető lépcsősor mohos kőszobrait.

S milyen plasztikus az idő telése! A hónapok. Évek. Ahogy Tamás lassan, de annál biztosabban kialakít magának valamilyen életet – egy új életformát, alkalmazkodva a körülményekhez –, új életbe kezd, ez, ugye, elkerülhetetlen. Olykor-olykor megereszt egy telefont, levélre nincs mit várni, még ha jár is a posta, a levelezést elvből utálja… Aztán ritkulnak a telefonok, mert kényelmetlen mindig elmagyarázni olyan dolgokat, melyeket a másik a távolból úgysem érthet. – Te ott fenn a Gócban (mármint én) könnyen beszélsz! – Végül az egész kapcsolat konvencionálissá merevedik. Ez várna ránk? S ez még a jobbik eset… Milyen lesz az az élet, melynek már tanúja nem lehetek? Épülnek a hipotézisek. Csak épp a próbát nem lehet elvégezni hozzájuk, mint a számtanpéldánál, hogy stimmelnek-e.

Tegyük fel, hogy megnősül. A neje – ő hitvesemnek mondja – angyali asszony. – Egy angyali teremtés, öregem. Földre szállott angyal. S hogy mijei vannak… nem azért, hogy hencegjek, de hát… – Vagy épp ellenkezőleg, panaszkodik rá: – Hárpia, kérlek, egy pokolból szalajtott hárpia. Derékba törte a karrieremet! – Vagy még erősebb szavak: – Házsártos némber. Kész házisárkány. Hogy én mit állok ki mellette, azt ember meg nem mondhatja! – Vagy, tovább játszva ezt a játékot: agglegény marad. Nem valószínű, ismerve az ő… hm… de hát kizárva nincs. Változhat is. Rigolyás vénlegény lesz belőle, talán kissé pohos is, munkatársai azt mondják majd rá a háta mögött: – Olyan „magának való”. – Persze lehet, hogy boldog családapa lesz. Egy tucat gyerek zsongja körül. Netán csak kettő: egy fiú, egy lány. – A kicsi, kérlek, ennivaló, kész cukorfalat, de a klapec is helyes. – Vagy éppenséggel gyermektelen házasságra lép, és egymást hibáztatják, egymásra mutogatnak marakodva. Esetleg örökbe fogadnak egy idegent, s asszimilációs gondokkal bajlódnak. Mígnem öregedni kezdünk majd – én itt, ő ott. S vajon milyen lesz? Melyik típus? Lerozzant, vén trottli, totyak nadrágban. Vagy: negyvennek se néz ki, pedig a hetedik x-et tapossa. Még egy stramm férfi! Hát valóra válhat, barátom, egy olyan rémkép, hogy ősz szakállt eresztünk egymás nélkül, s megosztatlanul bonyolítjuk le „kapuzárás előtti” vigasztalan pánikügyeinket, hátrahőkölve a kor küszöbén?

Mikor idáig érek gondolataimban, lenn az utcán, mélyen alattunk, eldöng a Százlábúnak becézett őrjárat ijesztő menete. Remélem, nem találnak semmi eltérést – szabálysértést, úgymond – a házunknál, amibe beleköthetnek, s nem teszik följelentéslistára, hogy aztán, ebből kifolyólag, minden lakásnak kikézbesíttessék a megrovás, ami a családfőt – az összes lakásban, ez magától értetődik – tizenöt napi állampolgárjog-korlátozással sújtja, s még örülhetünk, ha nem rendeli el a házi őrizetet. Jelen helyzetemben nem vetne rám jó fényt az ilyesmi, hiába tudja mindenki, hogy itt nem személyre megy ki a játék.

Sötét a sötét. S visszatértem a kérdés-felelet játékhoz, mely csak kérdésekből áll. Visszatértem a találgatásokhoz. Mi lesz vele? A legvalószínűbb, hogy végül mégis beadja a derekát és megnősül, mint én – ásó, kapa és nagyharang, hisz ez a dolgok rendje. Rend a lelke mindennek. Vegyük alapul a legegyszerűbb variánst. Házasság, majd egy egyke. Fiú, mint nálunk Lurkó, vagy lány, az se baj, csak lehetőleg ne olyan legyen, mint szegény Saci, a Tamás nővére. Aztán persze, ha ez a lány – vagy fiú? – felnő, neki is születik egy fia – vagy lánya? istenem, csak kétféle lehet –, és így tovább, de hát itt már rövidesen belépünk egy teljességgel asztrális régióba, hisz néhány nemzedék múltán már nem fizikai korlátok akadályozzák az esetleges találkozást, hanem az a szimpla ok, hogy annyival előbb éltem, mint ők. – Hol leszünk mi már akkor, öregem? Por és hamu. Béka porainkra.

No és ekkor. Ahogy a baljós előérzetek egyre inkább elborítottak, a sötétbe bámulva egy alakot kezdtem látni. Sietve hozzáteszem: nem látomás volt, ugyan kérem, nem is látvány, inkább élmény. Hogy magyarázzam meg? Olyan volt, mint egy meg nem élt emlék. Egy emlék, melyet nem élhettem át, hisz még meg sem történt, mégis emlékként élem meg. Igen, azt hiszem, most megfogtam a lényeget. Rátapintottam. Bravó!

Hátul játszódik, történik, zajlik, a hátam mögött, s látom, anélkül hogy hátra kellene néznem. Inkább fölfelé szalad tekintetem, az orbitális csúcsra. Az ember, ha nekimegy valakinek, ki mögötte van, azzal szokott szabadkozni, hogy: – Bocsánat, hátul nincs szemem. – Pedig, fogódzkodjanak meg: van. Egy tudós cikkecske – meg is kell lennie valahol, mert kivágtam és eltettem – arról számol be, hogy az emberi agyban, benn, hátul, az elrejtett mélyben lapul egy harmadik, egy ősi szem, olyan csökevényes látószerv, melynek bár neve van, sem funkcióját, működését, sem feladatát nem ismerik. Mire jó?! Nem tudják. De hát mit tudnak?, könyörgöm. Talán az a fogalom, hogy látás, a szem szerkezetének analízisével már tisztázva van? Hiszen állítólag létezik bőrlátó is, aki a bőrével lát, sőt olyan is, aki a nyelvével. S hová tegyük, hogyan kategorizáljuk azokat, akik olyat látnak – s ha jól tippelek, immár magam is besorakozhatnék közébük –, olyat látnak, ami nincs is, majd csak lesz?… Ha lesz.

Az alakot, ki így elibém termett – ott hátul –, nem ismertem. Ám a szobát, melyben van, ismerem. E négy falat. De még milyen jól. Hányszor tervezgettünk, békültünk és veszekedtünk itt Tamással! Mi meg alattuk laktunk, épp alattuk… S ahogy jobban szemügyre vettem ezt az alakot – fiúalak –, egyre inkább felfedeztem rajta testvér- és kebelbarátom jellegzetes vonásait, megvannak benne a „fő állandók”: az a finom csontozata, keskeny élű orr s a mélyen ülő szempár – hasonlít rá, esküszöm, hasonlít rá! Persze van benne idegen elem is, más családok beszüremlése-áramlása; még csoda, hogy ennyi megőrződött belőle annyi – mennyi? – generáción át, mert hisz ő, lefogadom – mi több, nincs bennem immár semmi kétség –, ő a folytatás, egy valahányadik utód, egy kései leszármazott!

Megbűvölten néztem, mint valami élőképet.

A hang csak kicsit később társult hozzá.

Amikor bemozdult a kép.

2.

Rafael–Hermin-telefon. Hermin titokzatoskodik. A loggiás omlás. Út Herminhez. A tér. Boár és Dóra. A lépcsőház.

–HALLOM, HALLOM, nem kell úgy kiabálnod, nem vagyok süket. Szétreped a dobhártyám!

A fiú pár pillanatig még helyben topog, aztán fülétől bosszankodva eltartja a telefonkagylót, hisz távolabbról is jól lehet hallani – idehallom! – a női hangot – vagy inkább leányhang? Kié lehet vajon? –, mely a kagylóból kiabál. Izgatottan és hadarva kiabálja:

–Nézd, igazán nem mondhatod, hogy valami sokat kértem volna eddig tőled, utóvégre nincs is olyan sok közünk egymáshoz – az, hogy olyan régen ismerjük egymást, más kérdés –, nem, ne tiltakozz, ez tény, ezen nincs mit szépíteni, nem mi vagyunk barátok, és hát hogy jövök én ehhez, ugye? De hát nem is rólam van szó. Csak azért merészkedtem… bátorkodtam… – A szavakba rejtett enyhe gúny – hiába, hogy öngúny akart lenni – annyira felkavarta, hogy sírva fakadt.

–No de Hermin, kérlek… – mondta a fiú, mondta Rafael, mert mintegy varázsütésre, beugrott hirtelen, leesett a tantusz, hogy őt meg Rafaelnek hívják, és szívem e puszta fölismerés nyomán hevesebb dobogásba kezd, ím: „neve van a gyereknek”, épp csak hogy meg nem szólíthatom. De mi ez már az egészhez képest? – mármint hogy én, én nem szólíthatom meg. Más annál inkább.

–Nem rólam van szó, Fil. – Ez Rafael beceneve. A kagyló túlfelén a hang megremegett. Nagyon is érezhető belőle, hogy tulajdonosa beszéd közben nedves zsebkendőt, csipkés szegélyű – hát persze, persze –, csipkés zsebkendőt gyürkél gombóccá. – Uramisten, mintha a falnak beszélnék! Nem rólam van szó, hanem róla. És ez már téged is érinteni fog!

Érinti is, hajjaj. Összerándul a fiú, mint akit áramütés ér. Ő tudja – ő aztán tudja –, kiről van szó. S a hang tovább, közvetlenül neki:

–Ezért mondom, hogy gyere ide hozzánk, és megbeszéljük. Ketten mégiscsak… De ha nem, hát nem. Egy szavadba kerül, és már le is tettem a kagylót, agyő. Csak nekem itt ne játszd meg…!

–Egy szóval se mondtam, hogy nem megyek. És ne legyél rögtön a plafonon! – vágott közbe Rafael. Hangjában fojtott feszültség – minden férfi így reagál a női hisztire, tudom magamról, s az égvilágon mindenbe hajlandó ilyenkor beleegyezni, még abba is, hogy netán fejét vegyék: jó, jó, jó, csak hogy abbamaradjon.

–Akkor leszel szíves nyilatkozni végre – Hermin hangja már egy pókfonálnál is vékonyabb –, hogy jössz, vagy nem? Számíthatok rád, vagy…

–Jövök, jövök, jövök, nem hagysz szóhoz jutni. Nem is jövök: rohanok. Egyik lábam itt, a másik ott. Hétmérföldes csizma. Most elégedett vagy? – Lecsapta a kagylót.

Egyre tisztábban látszik körülötte a szoba. Egyre jobban kibontakozik. Pillantásom körbeszalad: külön-külön köszöntök minden faldarabkát. De hogy ki lakott itt, e térfélre lépve már nem mondom ki – pszt – babonából, hogy a káprázat össze ne omoljon. Én, édes barátaim, óvatos duhaj vagyok. Nem kockáztatok. Csak nézem a szobát. S egy másodpercre felrémlik bennem a padló alatt rejtőző másik lakás, ennek pandanja, melyben születtem. S ahová visszavágyik lelkemből az a kis lelkedzett és elkülönített „szektor”, melynek örök légszomja van.

Egyedül volt a fiú. Guru ilyentájt soha nincs itthon. Guru: a nővére. Három évvel idősebb nála – évszázadokkal, évezredekkel? A nők mindig sokkal hamarabb érnek. Gurut a kezdet kezdetén, azaz pólyás korában a nagymama, aki akkor még élt, így gurigázta gügyögve – Guru baba, guru baba! – aztán rajtaragadt ez mint becenév. Nyilván igazi neve is van – mi lehet az? Majd kiderül. De valóban csak ketten élnek itt – ők ketten –, szülők nélkül? Persze, hiszen azok meghaltak! – hogy is nem jutott ez rögtön eszembe? Mamó… igen, az ifjonti halál – brrr, ne is beszéljünk róla. És papa, az ő tragédiája… S a gyerekekben megroppant valami. Nem csoda.

Pár pillanattal – a szó szoros értelmében pár pillanattal – később, a fiú még benn volt, a házat rettenetes erejű dörrenés rázta meg. Az ablak elsötétült a mögötte gomolygó portól. Mondhatnók: felleg. Kívülről látom, hogy a ház egyik része erősen megsérült – a sarokfrontnál, igen, amelyik a mellékutcára néz. Egy helyütt beomlott a fal – lassan omlott, mondanom se kell, lassított filmfelvétel –, s épp az ő lakásuk loggiájának fala. Üreg maradt a helyén. Ezentúl aki a nagyszobából erre nyíló ajtón kilép, a semmivel találja szemközt magát. Ha erre nem készült fel és gépiesen továbbviszi a lendület – lezuhan. Néhány cserépdarab hangtalanul máris.

Rafael, Guru öccse a robbanás pillanatában összerezzent, igaz, de nem ijedt meg különösebben. Inkább úgy hatott, mint aki megszokta már az ilyesmit, mintha csupán bosszúság érte volna, úgy viselkedett. Életük kísérőjelensége a Valahányadik Omlás. Kikukkantott – látta, mi történt –, gyors mozdulattal egy karosszéket állított az ajtó elé – elállította vele a loggiaajtót –, bár ha belegondolunk, eltorlaszolásnak ez nem valami fényes. Hiába, nincs mit tenni, sürget az idő. Hermin telefonja valójában nagyon is felzaklatta. Hogy valami nincs rendben – az. S mi nincs rendben? Meg hogy a lapos kis süldő lány hangja a telefon membránjának mélységeitől nőies csengést kapott – olyan csengést, melynek a személyes beszédben nyoma sem volt.

Rafael, Guru öccse felkapta a táskáját – a barna műbőr táskát, amiben mindene volt. Igen, igen, egyszerűen: mindene. Ezt tessék szó szerint venni. Számára legalábbis az volt a minden. Persze, hogy mi mindenből áll az a minden – nem tudom. Még nem tudom. Egyszer talán mód nyílik felnyitni és belepillantani. Majd. Alkalomadtán. De a mindent a semmitől vajmi kevés választja el. Néha már-már egyenlőségjelet lehet húzni a kettő közé. Feltevésem szerint a táska sok kis semmit tartalmazott, s ez forrott össze benn, a táska olvasztókohójában egy monumentális mindenné. – Nekem ő a mindenem! – Éppen ezért sose vált meg tőle. Mindenhová magával vitte.

Felkapta a táskát, gyorsan körülnézett még – fehéren, lomhán lepte el a kőpor mindazt, mi látható, de nyilván a fiókok mélyébe is beszivárog. – Uff – mormolta a fiú –, ez elmaradhatott volna.

Kirohant, becsapta maga után az előszobaajtót.

Aztán az utca. Az következik. Nyitott szemmel látom magam előtt: emlékszem rá csalhatatlanul. Csak az idő némely kövét elvarázsolta közben. Például azt, amelyikre épp most lép a fiú. Lép?, fut, szalad, lába futtában megérinti – a kő pedig ellágyul tőle egy pillanatra.

Amint a kapun kikanyarodott, bal felé indult Rafael, Guru öccse. Némi kétely motoszkált benne még – rossz lelkiismeret –: vajon bezárta-e a lakást a nagy kapkodásban maga után. S főleg: elég volt-e a loggiára nyíló ajtót csupáncsak elállítani? Nem lett volna-e okosabb odatűzni mellé egy cédulát is: – Ne nyisd ki, omlás! Később bővebbet. El kellett mennem, este jövök. Üdv – R. – vagy: F. Mindegy. Vadul fogalmazta magában a képzeletbeli cédulát, melyet sohasem fog kitűzni, hiszen mindeközben egyre csak távolodott – talpalt, loholt –, mint akit kergetnek.

–Bűnös vagyok, bűnös vagyok – mormolta. – Mert mi van, ha nem veszi észre, mi a helyzet. Talán a leülepedett kőpor óvatosságra inti, de ez se biztos. Nem, nem – ha valami baj lesz vele, sose bocsátom meg magamnak.

S már fel is rémlett előtte a lány – Guru –, amint a széket egy hanyag mozdulattal félretolja – Minek áll ez itt? Hülyeség. Mindig Fil hülyeségei! –, elhúzza a széket, kinyitja az ajtót, kilép a loggiára – Egek! nyilván fel akarja locsolni! Ez a heppje. Hogy az felüdíti a levegőt –, aztán a lendület továbbviszi, s már zuhan, föllibbenő szoknyával, lefelé. Szerencsére ez a folyamat végtelenné nyúlik, a zuhanó test, bár folyton zuhan, minden fizikai törvényt megcsúfolva, nem ér soha földet…

Rafael, Guru öccse végigszaladt a kisutcán, el a Szent Minolda-templom mellett, majd tovább, zeg-zug utcák során át, mígnem végül, nagy sokára kiért a térre, a zenepavilonhoz, hol a kőszobor áll – itt, ah, itt esküdött egymásnak örök hűséget a legenda szerint Boár kentaur és Dóra viráglány; ezt a történetet is el kéne mesélnem egyszer –, ki a térre, ahonnét látszott már szemben a ház – uramisten: áll! Teljes életnagyságban s jóformán változatlanul. Csak az arcába vésődött ráncok árulkodnak észvesztően élemedett koráról. A földet ekkor újabb detonáció rázkódtatta meg – hasonló az előbbihez. Nyomán nyilván újabb falrész hanyatlik el valahol – nem tudni, hol. Égi – vagy mondjuk: légi – eredetű hangrobbanás. Az idők folyása ekkorává növeszti. S a föld alatti robbantások is éreztetik olykor hatásukat – ezt a pontosság kedvéért s másodsorban ugyancsak meg kell említenem. Örökös bizonytalanság az osztályrésze mindazoknak, akik házban, lakásban, szobában, fedél alatt kénytelenek élni. Ám – amint azt Rafaelnél már láthattuk a saját szemünkkel, tapasztalhattuk – éppen, mert örökké ez van, idomultak hozzá. Ez az élet. Magamról tudom, mennyi mindent meg lehet szokni.

A fiú pedig most hirtelen lelassított. S minél közelebb ért a házhoz, amelyben Hermin várta, annál vontatottabban haladt, és annál nyugtalanabb lett. Konkréten nem tudta ugyan, miért hívta Hermin, mi történhetett Auréliusszal, a bátyjával – mert ha ezt nyíltan nem mondta is ki, nyilvánvaló, hogy róla van szó –, annyit azonban tudott, hogy komoly lehet a dolog. Különben Minka nem alarmírozta volna ide őt, bátyja barátját, a „nagyfiút”, nem merte volna csak úgy, kvázi: iderendelni, ha nincs valami nyomós oka rá.

Hermin a telefonban mérhetetlenül zaklatottnak hatott. Igaz, már kislányként is szeszélyes és vadóc természetű volt, teljesen eltérő bátyjától, a higgadt és már-már cinikusan flegma Auréliusztól – afféle kis pukkancs volt, s az ilyesmit a serdülőkor csak még jobban kihozza. Anyja – Laura néni – „makrancos”-nak mondta, de több volt ez annál: mélységi indulat. Hanem mostani viselkedése mintha nem teljesen ebből a tőből fakadt volna. Mintha valaminő alattomos, őszinte fájdalom is lappangana mögötte. De hát mi történhetett, az istenért? S főleg: mi olyan történt, amiről neki, a legbizalmasabb barátnak, fogalma sincs? Amit neki – neki! – mástól kellene megtudni? Ez minden képzeletet felülmúl!

Rafael, Guru öccse belépett a lépcsőházba. Hűvös, régimódi lépcsőház. Nyakszirtjén – ez az úgynevezett tarkó – hideg vonalat érzett, mintha kést nyomtak volna rá. Ahogy gyerekkorában Mamó, mikor púp nőtt a homlokán, mert nekirohant a kilincsnek. S eszébe jutott, milyen „nagyjelenetet” csinált Guru, hogy Filnek biztos megsérült az agya, és most már egész életében idióta lesz. És rögtön eltervezte, hogyan fogja pártfogolni és megvédeni a csúfolódóktól. Mert Guru minden megnyilvánulása erőteljes. Erőteljes és magabiztos. Ezt tükrözi az arca is, a markáns vonások, a már-már nőietlennek ható, széles állkapocs, kiugró pofacsont s a keskeny ajkak. De mindehhez ott világít az a két meglepően nagy, barna szem… Ami azért mégiscsak megtetszhet valakinek.

„Minden nő egyforma – gondolta a fiú, ahogy Hermin után most Guru újra megképződött benne. – Én nem is tudom: miből vannak?!”

Rafael, Guru öccse gyakran járt ebben a házban: valahogy úgy alakult, hogy mindig ő jött Auréliuszhoz, és nem az őhozzá. – Nálunk jobbak a körülmények. – (Szentigaz.) Aztán: – Ugorj föl délután, majd megbeszéljük. Letárgyaljuk. Kivesézzük. – (Ezt, azt, két fiú közt mindig van megbeszélnivaló – valami forró és halaszthatatlan.)

Valaha a város egyik legszebb bérháza volt a ház, melybe most belépett – most lépett be – Rafael, Guru öccse. Szerette ezt a cirádás vaskorlátot, a foghíjas, bordó csempéket, s a felvonó remegő dróthálóját, amely mögött az óriás kalitka föl-le közlekedett. Veterán lift. Úgylehet: egész életében mozdulatlanul álló, öreg sziluetteket szállított hihetetlen magasságokba, talán ki, a háztetőn túlra… Rafael túl fiatal volt ehhez a lifthez.

Hóna alá szorította a táskát, s mint mindig – kivétel nélkül mindig –, most is gyalog indult föl, kettesével szedve a lépcsőket. Jól emlékszem még: vörös erezetű, monstruózus márványlépcső, egy óriás lába is elférne rajta, s oldalában, noha szőnyegre már afféle futóra, nem emlékszem, ott vannak még a sárgaréz szőnyegfogó csappantyúk, az egyik lépcsőfordulóban pedig egy repedezett fajansz köpőcsésze is díszíti a sarkot. Rafael, Guru öccse, amint a második fordulóhoz ért, gépiesen felnézett, hogy mennyi van még hátra – ekkor látta, hogy Hermin, Auréliusz húga már kinn áll a lakásajtó előtti gangfélén. Derékban a korlátnak dől – magamról tudom, milyen jól neki lehet dőlni ennek a korlátnak –, s fürkészve néz le: be a lépcsőház kürtőjébe. Várja őt. Őt várja. Milyen türelmetlen…

Egyszerű nyáriruha volt a lányon, afféle mosó-voál. S úgy látom, virágmintás – vagy talán inkább pöttyös?, amit „babos”-nak is mondanak? Erről lehetne vitatkozni még.

3.

Otthon-idill. Tamás jelentkezéséről. Kis Saci-jellemrajz. Magda néni-emlékek. A becseppentés aktusa.

EGYSZER ÚGY jöttem haza a munkából, hogy főtt a fejem, majd’ szétpattant a gondoktól. Így aztán, mikor Iru nevű feleségem, aki azért van, hogy a családi életet megteremtse körülöttem, hangjával lasszót vetett rám: – Nagyon kérlek, édes Imi, a zoknidat máskor ne a ládába tedd a többi szennyeshez, hanem külön, a lavórba, már százszor kértelek –, elég morózusan reagáltam rá.

–Jó, majd legközelebb a lavórba – dörmögtem. – Egyéb kívánság nincs? – Végtére is, nekem tök mindegy, hova hajítom a zoknimat.

Mire ő: – Nem baj, nem baj, szívem édes, csak mondom.

A gyerek, akit Lurkónak nevez mindenki, még én, a tulajdon apja is – néha már azt se tudom jószerivel, hogy is hívják valójában, olyan régen volt, amikor elneveztük –, kiszólt az ágyból, ágyikóból, mely a kisszobában áll, de az ajtó persze tárva nyitva volt – kiszólt átkandikálva:

–Papuci, ez nem gilt. Tegnap se gyöttél ide hozzám! – Kis várakozás. – Pisilni keell… Fája hasa-am… Gyere be-e-eee… – Kis várakozás. – Tessék mesélni… na-a-a…

–Nézze meg az ember, ki ez a kis mufurc, ez a kis nyafi itt? Biztos valami kislány. Valami babaarcú kis copfos – léptem az ágyhoz.

–Kisfiju, papuci, igenis hogy kisfiju!

–Egy kis rosszcsont, egy akaratos, követelődző kisfiú, igen?

–Egy jó kisfiú, aranyos, jó kisfiú! – ugrált az ágyon, kék mackós pizsamájában, elképesztő élénkséggel.

„Berendeztem.”

S a kisszobában végre csönd lett.

–Tamás fölhívott – fordultam a feleségem felé, akiről tisztán s mindörökké ámen tudom, hogy Irénnek hívják – ez bele van vésődve a homlokom belső felébe –, bár mindenki csak Irunak szólítja, és nekem is legfőképpen e név jelenti őt. Magát.

–Ott benn, a Vesszőben? – (Ez munkahelyem, a Vesszőfonó Vállalat, melynek van szerencsém igazgatója lenni.)

–Ühüm. – Több hete volt már ekkor távol a barátom. – Panaszkodott. Nem tud semmit elintézni.

Iru, úgy is mint a háziasszonyok gyöngye, a gatyáimat mosta a fürdőszobában, és a levegő tele volt körülötte apró, szállongó szappanbuborékkal.

–Más is panaszkodik – mondta. – Mindenki idáig van már. Mi nem tudnánk panasznapot tartani, ha nagyon akarnánk? Na ugye. Mért épp neki mennének simán a dolgok? De persze, sajnálom. És hogy tervezik, mikor jönnek vissza?

–Amint lehet. Nem tőlük függ, hanem a körülményektől. Magda néni, amilyen aranyszíve van, biztos annak örül, minél tovább vendégeskednek nála. – Iru nem felelt. – A Magda néni – mondtam újra. – Emlékszel még rá, nem?

Két felejthetetlen nap. Leutaztunk, hogy Irunak mint újdonsült feleségemnek ünnepélyesen megmutassam – bemutassam! – szülővárosomat, hogy megosszam vele, hisz mondom: fiatal házasok voltunk, e furcsa állapot minden ízével, mézével és nyűgével. Körülhordoztam őt a Városban, bejártam vele töviről hegyire, utcáról utcára. Elvittem a „kegyhelyhez”, hol születtem – keskeny mellékutca, és bal felől, közeledvést, egy templom áll, majd a kapunkon túlhaladva, az utca túlsó vége után szobrok szegélyezte lépcsősor visz le a mélyparkba, csavargásaink homályos édenébe. Anyám ekkor már rég nem élt, menyét és unokáját soha nem ismerhette meg. Felettünk meg Tamásék laktak, ugyanolyan lakásban, mint mi, csak az övékhez loggia is tartozott, de amúgy ikerpárja, kópiája volt a miénknek… Ide mentem el Iruval kettesben, ám utunkat, sajna, teljes kudarc koronázta – tettük az ördögnek –: senki sem nyitott ajtót, se lenn, se fönn – hát lehorgasztott fővel távozánk.

Magda néniékhez is fölszaladtunk: hogy is ne, ez csak természetes, múltidézésnél számomra ez elsőrendűen fontos hely, hisz leggyakrabban oda jártunk játszani, Tamás meg én, a Magda néni gyerekeihez. Tom barátom édes-unokatestvéreihez-fivéreihez, abba a tágas, labirintusszerűen bonyolult, már-már világegyetemnek ható, szép, nagy lakásba, ahol Tamás szinte otthonabbul volt, mint otthon – közbevetőleg hadd jegyezzem meg, hogy ennél mi sem volt érthetőbb, mert ha ég az egyik, akkor föld a másik –, és néha még ott is aludt, az ebédlő bíborszín bársonyhencserén. Ebben a lakásban felfoghatatlanul jól éreztük magunkat mindig – az a lakás, ó, az a lakás maga a gyerekkor.

De Magda néni akkor is, mikor én újsütetű nejemmel jelentem meg nála, annyi év után, éppoly kedvesen, nyájasan és nénisen fogadott – habos kávéval és aprósüteménnyel –, mint kisfiú koromban. – Üljetek le, gyerekeim, na csüccs, tegyetek le mindent, és érezzétek magatokat otthon – éppoly kedvesen fogadott, s éppoly bőbeszédű is volt. – És mi van az én haszontalan Tamás öcsémmel? Pont olyan rossz levélíró, mint azok a pernahajder fiaim. Most egy hétig nincsenek itthon, üres a ház, persze neked, Imruska, ez kellemetlen, tudom, szívesen találkoztál volna velük, de nekem föllélegzés, édes gyerekem, egy kicsit kifújom magam – s nevetett reánk. Mert a két fiú, Dezső meg Pali akkor, a mi látogatásunk idején még otthon élt. Most már viszont, mikor Tamás utazott le hozzájuk a mamával, máshol laktak, elköltöztek közben, és Magda néni albérlőt tart. Mint hallom.

–Emlékszel? – kérdeztem Irutól, de ez olyan kérdés, amire az ember nem is vár választ: hát persze hogy emlékszik. Igaz, hogy ő azóta se volt lenn a Városban, hiszen semmiféle családi szál nem köt oda minket, én magam is csak hivatalos, vállalati célzattal ruccantam le hébe-hóba – főleg a részlegszerződések miatt –, de azért lehetetlen, hogy e jó hangulatú látogatás ne hagyott volna mélyebb nyomot benne. Hohoho – hagyott is! S már testet is ölt a „mélyebb nyom” eme kérdésben:

–Az a kövér?

Jellemző. Csak egy nő képes ezt – és csakis ezt! – kiemelni egy emberből mint megjegyzendő ismertetőjelet. Mint fő-fő vonást. Kövér. Hát igen, mit mondjak? A Magda néni – Tamás anyjának a nővére, s ebből következőleg Tamás, és persze Saci édes nagynénje – jó húsban van, ez tagadhatatlan.

–Az. Aki a kövérsége mellett nagyon kedvesen fogadott bennünket. Családiasan.

–Hát mondtam én egy szóval, hogy nem volt kedves? Egy szóval se mondtam. – Öt tündöklő gatyámat nyújtózkodva, pipiskedve fölteregette közben. Micsoda pózok! – Szóval továbbra is „szalmaözvegy” a Saci? Nem vicc, ez a legjobb szó rá, merthogy ezek úgy csüggnek-lógnak egymáson a Tamással, hogy az már kész komédia. Na de nem a mi dolgunk, szívem édes, úgy élnek, ahogy akarnak. Igaz?

–Tamás megint kérte, hogy törődjünk vele egy kicsit.

–Persze, persze, mondtam már, hogy hívd meg. Mindent én csináljak?

–Segítenem kell neki a hivatalos elintézendőkben is.

–Jó, jó, segíts, de azért ne essünk túlzásba. Ha kíváncsi vagy a véleményemre, hát szerintem egész jól elvan az a kelekótya nőszemély egyedül. Még azt se tartom kizártnak, hogy kifejezetten jót tesz neki egy kis önállóság.

–Mit értesz ezalatt?

–Semmit – kacagott fel Iru, és három gyerekbugyogót nyomott a habba. – Miért, mit kellene értenem?

Tréfásan megfenyegettem az ujjammal. Ő meg csak nevetett. De a témát még nem tekintette lezártnak. Mert így folytatta:

–Nézd, a Saci nem mondom, hogy szép, de vannak nála sokkal csúnyábbak is. Igaz, nem törvényszerű, hogy így legyen, de nem látom be, miért lenne éppen ő kivétel a szabály alól.

Még folytatta volna, de én felálltam:

–Na megyek, becseppentek. – Ami azt jelenti, hogy a fürdőszobában a szemhéjam alá manőverezem a gyulladásgátló keveréket. S ettől Iru érezhetően elkedvetlenedett. Nem akarta, szegény, de ezt tette. Mindig ezt teszi, valahányszor megjelenik a láthatáron valami – bármi, ami látási zavaraimmal kapcsolatos.

4.

Hermin a korlátnál, kutas szobákon át. A volt gyerekszoba. Micsoda hír: Auri szerelmes!

EGY PILLANATRA úgy rémlett, mintha a Hermin nevű leányzó túlságosan kihajolt volna, és utánakaptam, ami ugyebár, lehetetlen. S felesleges is, lévén hogy a veszélyes látszatot – te jó isten, rögtön fejjel előreesik! – csak az adta, hogy épp derékban hajolt meg a korlátnál, így hajlott előre – pontos derékszög –, ami által arca, alulról nézvést, éppenséggel vízszintesen helyezkedett el – egy síkban a láthatatlan éggel. Megkönnyebbült mosoly sugárzott fel rajta, amint a fiút megpillantotta.

–Hahó! – szólt le, és hangja összevissza csapongott a lépcsőházban. – Már nem győzlek várni! Alig győztelek kivárni.

Rafael, Guru öccse szó nélkül megiramodott. Ez annyira minden előjel nélküli volt, hogy még én se számítottam rá. Néhány szökkenéssel fenn termett a másodikon, a lány mellett, aki őt kézen fogta, aztán, már ketten együtt, szaladtak be a lakásba – Hermin húzta őt –, az előszobaajtó nyitva volt, s valahol nyilván egy ablak is, mert a fogas sálai, a sok tüll, gyapjú, polymikron s egyebek messze kilengtek a kereszthuzatban; végigszaladtak az előszobán meg a gardrób-benyílón, hol, úgy látom, temérdek a horgolt terítő, díványpárna, mindenféle csecsebecse, majd következik az ebédlő vagy szalon, mindenesetre a fő-szoba, a hatalmas lakástest szíve – ide még, tudom, százszor visszatérünk –, s innét már közel a cél. Mellesleg, Herminék lakása roppant bonyolult rendszert alkot. Pontos anamnézist adni róla lehetetlen, óriás hodályok és kisebb szobák, ablakosak és ablaktalanok, tekervényes, sötét közfolyosók, beugrók, alkóvok – kész labirintus.

Lihegve berontottak végül a legbelső szobába, ami valaha a közös gyerekszoba volt, és még rengeteg apró-cseprő holmi: mackó, társasjáték, mesekönyves polc, babaház zöld fűvel és legelésző, festett bádog állatfigurákkal, továbbá – most már fali díszként felakasztott – piros dugós puska, tálkában szivárványos üveggolyók, malacpersely, kavicsok és szalmaszálak őrizték áhítatosan a tünékeny – vagy tán inkább törékeny? – gyermekkort, mi több: örökké őrizni fogják, mert ha nem is kellenek többé e tárgyak, odáig azért sohase degradálódhatnak, hogy puszta létük is szükségtelenné váljék. A szoba közepén csillogó körsín – sínpálya –, a padlóba szögezve, mint egy Saturnus-gyűrű: ezen valamikor kisvonat robogott körbe-karikába, s a két fiú – hiszen Rafael gyakran járt föl Auréliuszhoz – ezzel a játékkal sohasem tudott betelni. Minkát – Herminkát – ilyenkor mindig kiexpediálták a szobából – Mars, kívül tágasabb, ez nem lányoknak való –, de jó is volt! Ma azonban már Herminé a szoba – lányszoba lett –, s a nála kisebb testvérek – mert vannak, hajjaj, de hányan! –, kik a Három Nagy – korsorrendben: Matild, Auréliusz és Hermin – után születtek, máshol játszanak. Másik szobában. A mesebeli kastély ezeregy „lakósejtje” közül valamelyikben.

–Tedd le, ugyan, tedd már le – mondta Hermin, Auréliusz húga. – Nem is tudom, minek cipeled magaddal mindenhová azt a hülye táskát! – Igaz is: minek cipeli? Jó kérdés. Magam is gondoltam rá. Talán mert – abszurd kép – hozzánőtt a fiúhoz, szervült vele. Nézzük csak, fentről lefelé haladva: előbb a kar, aztán a csontos csukló, majd a kéz következik, mely áll egy tenyérből, s a belőle kiágazó ujjakból: hüvelyk, mutató, középső, gyűrűs – nincs gyűrűje, pedig szeretne, férfikézen a pecsétgyűrű például mindig tekintélyt sugall – és kisujj, s ne hagyjuk ki a körmöket sem, végezetül a táskafül jön, mely bőrtáskában folytatódik. Kéz és táska kentaur módon eggyé vált – íme.

Hermin kikapta a fiú kezéből a táskát, félredobta, aztán szeles mozdulattal a plüsspamlagra pördült, Rafaelt maga mellé vonta, egymás mellett ültek, félig szembefordulva.

–Na, mi a baj, bökd ki már, meddig várjak? – szólt a fiú, s közben önkéntelenül mélyet szippantott abból a megmagyarázhatatlan illatból, melyet Hermin arca lehelt felé. A lány pedig egyszerre zokogásban tört ki: nyitott szemmel sírt, pislogás nélkül, ami nagyon furcsa volt – ilyet csak egyszer láttam életemben, de emlékszem, az is nagyon mélyen hatott rám –, ömlött a könnye, s ez a kitörés sehogy sem akart alábbhagyni. Rafael, Guru öccse várt. Várt.

–Mit bőgsz. Ne bőgj – mondta végül. – Inkább kegyeskednél közölni, hogy mi van. Mitől vagy úgy kiborulva. Iderángatja az embert, aztán meg csak bőg.

–Mondd, de igazán, de őszintén, szívedre tett kézzel: te tudsz arról az ügyről? – hüppögte Hermin, Auréliusz húga. – Tudsz arról, hogy Auri szerelmes? Persze hogy tudsz, naná, épp te ne tudnál? – folytatta elkeseredve. – Csak énelőttem van ez a nagy titkolódzás.

Rafael, Guru öccse sok mindent várt volna, sok mindenre fel volt készülve, de erre nem. Ez képtelenség! Nem.

–Nem tudok róla, de nem is hiszem. Ez képtelenség!

–Fülig bele van esve. Ó, istenem, nekem igazán elhiheted!

–Fantáziálsz – vetette oda Rafael. – Mindig is túl élénk volt a fantáziád.

–De nem! – zokogta a lány. – Ez biztos. Ezt vedd készpénznek. Úgy éljek én! Így görbüljek meg! Az ég szerelmére, hát hogy győzzelek meg, hogy igaz? Letérdeljek, úgy könyörögjek, hogy hidd el?

S Rafael ebben a szempillantásban elhitte. Maga sem tudta, mért, de elhitte, és fortyogni kezdett benne a méreg. – Perceken belül hat – gondolta –, és az ellenszérumot még nem találták föl. Az áldozat hamarosan menthetetlenül kiszenved… – Érezte: már gyengül. Pfih, ezt a tésztát! Ezt nevezem baráti bizalomnak – gondolta. – Köszönöm szépen. Egy csitritől kell megtudnom – másodkézből –, hogy a legjobb barátom bezsongott! – Auréliusszal első osztályos koruk óta ismerték egymást, mindig egy padban ültek, kapcsolatukat mindig szentnek tartották, és neki most mégis egy idegentől kell megtudnia – nem idegen persze, de két ember bárminemű viszonylatában a harmadik mégis mindig idegen –, egy kívül eső, barátságukon kívül eső, más szájból kell megtudnia, hogy barátja alapvetően – igen, nézzünk szembe a tényekkel –, alapvetően megváltozott. Valami mindenesetre alapvetően megváltozott benne. És hogy épp ez! Szerelem! Hiszen eddig, ha csak megfordultak egy szoknya után, már osztoztak az élményen. S most, amikor bekövetkezik… egyszerűen mellőzi őt? Micsoda méltatlan állapot. Még Hermin is természetesnek vette, hogy ő tudja. Tőle akart volna bővebb információkat – nem, ezt egyszerűen nem lehet megemészteni. Micsoda szégyen! Auréliusznak ezer és egy módja, alkalma lett volna, hogy színt valljon, hát miért hallgatott? Szóba sem állok vele többé. Vagy nem, éppenséggel. Meg fogom kérdezni, ha legközelebb találkozunk, csak úgy foghegyről odavetve persze: – Na és hogy van a cicuska? Sokat doromboltok, he? – Csalódását és elfojtott dühét, mint villámhárítón, szegény Minkán vezette le.

–És te ezen bőgsz? – Maró gúny. – Ha jól tudom, nem tett szüzességi fogadalmat. Különben is, a húga vagy, hát mit vagy úgy odáig?

–Nem bírom elviselni. Ó, Fil – mondta elcsukló hangon –, nem is képzeled, milyen jólesik, hogy azt látom, téged is feldúl az eset. Legalább ketten vagyunk.

Ettől a mondástól a fiú, ha lehet, még jobban dühbe gurult. Legyintett:

–Buta liba! Engem elsősorban nem az kavar fel, hogy szerelmes – ha ugyan szerelmes, mint ahogy állítod, ha csakugyan, hát istenem. Hanem hogy ezt velem nem közölte.

–Aha, elsősorban! – vágta rá gyorsan a lány, s erős hangsúlyt rakott a szóra. – De másodsorban? Nekem ne mondd, ne akard velem elhitetni, hogy másodsorban nem ugyanazt érzed, amit én. Ennyire azért ismerlek.

5.

Tamás híradása. Lurkó-epizódok. Hogyan hat a Városi Szirénaközpont. A Vesszőfonóról és a szemdefektusról.

TAMÁS ÚJBÓL telefonált. S bevallom, hideg zuhanyként ért az a közlés, mely párbeszédünket beárnyékolta.

–A Város – magyarázta félreismerhetetlenül egyedi, tiszta csengésű hangján, hangötvözetén Tamás –, illetőleg körzet elhagyásához kilépési engedélylap kell, és azt nem mindenki kapja meg. Az, hogy lakbizonylatom van, csak nehezíti a helyzetet – hiába nem vagyok itt letelepedett, nem számít –, mert ezáltal besorolást nyertem. Nem – ne szólj közbe, úgyis tudom, öregem, mit akarsz mondani. De hát ez van: az ember eszi, nem eszi, nem kap mást.

–A fő, hogy a kedélyed a régi – állapítottam meg lakonikusan.

–Kösz. Szóval ez a dolog még egész csomó hercehurcával jár. Helyszíni vizsgálatot eszközölnek, ellenőrzik, valóban ott lakik-e az illető személy, ahová a lakbizonylata szól, tanúkkal kell igazoltatni, hogy távozása után nem hagy hátra törvénytelen gyermeket…

–Na nem! – mondtam, s kitört belőlem a nevetés. – Ez vicc. Ez nem lehet igaz!

–De igaz – válaszolta, s láttam, mint rántja össze hozzá, ahogy szokta – ó, százszor látott mozdulat! – a szemöldökét. – Hagyjuk. Nem telefontéma. Szóval ilyen, meg ehhez hasonló ügyek szakadtak a nyakamba. Summa summárum, öregem, mondd meg a nővérkémnek – állandóan süket a telefonja, nem tudok odaszólni, azért kérlek…

–Kikapcsolták – vetem közbe –, és bevonták az engedélyt. Illegális telefonhasználat az előfizető távollétében.

–Hogy az a magasságos…! Szóval mondd meg neki, hogy már folyamatban van a hazautazásom, legyen türelemmel, amint kezemben lesznek a papírok, agyő, már itt se vagyok. Egyébként ide süss: most olvastam, hogy fölfedeztek egy új csillagkonstellációt. – S érdeklődésemre halál komolyan kongja: – A paranoidákat. Jó, mi?

Hát igen. Ez ő. Ezzel be is mutattam. – Jó. De milyen jó! – Mondom neki: jó, de valójában nem tudok nevetni.

A legszomorúbb az egészben, hogy távollétének tudata lassan stabilizálódik bennem. A közellét e néhány hónap alatt fokozatosan leépült. Egy darabig még fel-felkaptam a kagylót, hogy odacsörögjek neki ezt-azt megbeszélni – például mint bankszakemberrel az áruforgalmazást korlátozó új rendeletet, mely vállalatunkra negatív kihatással lehet –, később azonban, ahogy nyúltam a kagylóért, már beindult a tiltó reflex, s a mozdulat felibe szakadt.

–Papuci – kotyogta felém Lurkó az ágyból, és újra felállt, jóllehet különféle ravasz mesterkedésekkel már harmadszor fektettük le, és abban a csalóka hitben leledztünk – nejem meg én –, hogy végre sikerült őkelmét vízszintes helyzetbe hozni.

Lurkici – mert, közbevetőleg megjegyzem, az anyja, valamint szeretve tisztelt anyósom is így szokta becézni – tehát felállt az ágyban és fülsértő hangon kiabálta felém:

–A Balázskának anyajegy van a popsiján, papuci! A Pötyi is látta! Meg a Bogyó!

–Azonnal lefekszel, csicsija-hajuba, zsupsz bele a tollasbálba, nézze meg az ember – mordultam rá szigorúan, karba kaptam, meghimbáltam, s újra ágyba dugtam. – Sok embernek van itt vagy ott anyajegye, az olyan, mint egy nagy szeplő, tudod? És csúfolni érte nem szabad senkit. Nem szép dolog.

–Imi édes, ha te mindig válaszolsz neki, persze hogy a gyerek sose fog elaludni – korholt gyengéden a feleségem, akivel valamikor összeházasodtam, s aki azóta ugyanazon fedél alatt él, mint én. Csipkés bébidoll volt rajta, olyan kis selyemmicsoda, és nagyon csábítóan hatott benne. A kislámpa sárga fényköre napot vetített a két melle közti lágy kis völgybe. Hegyi táj. Valamikor, azt hiszem, jártam ezen a tájon.

–Eh – legyintettem –, jobb most kicsit foglalkozni vele, mint hogy aztán éjjel óbégasson. Ma olyan zaklatott nap volt, ezt érzi a gyerek.

Délelőtt ugyanis a Városi Szirénaközpont szabálytalan időközökben meg-megszólaltatta a nagy frekvenciasípot, ami bizonyos hangmagasság fölött szuperál. Az efféle hang önmagában is nagyon idegborzoló, hát még ha társul hozzá egy megválaszolatlan kérdés is: mi az ördögnek indították be? Mi okuk lehetett vajon – milyen aktualitás –, hogy bekapcsolják, sőt, mondhatnánk, próbaüzemeltessék?

–Benn is mindenki ideges volt – mondtam. Mármint benn a Vesszőfonóban vállalatom vak és csökkentlátó alkalmazottai. – A legtöbben kisebb százalékra dolgoztak. A sáspödrőknek remegett a kezük. Takácsné Bori sírógörcsöt kapott – egy ilyen stramm nő! –, és a műszak végén az utolsó kosáraljat már körbe se tudta fonatolni, egyszerűen úgy hagyta, ahogy volt. De nemcsak ő, az egész asszonybrigád valósággal meg volt kergülve. Hja, a női idegrendszer még kevésbé tűri az ilyesmit. Ráadásul folyton villámlott.

–Villámlott. Na és? Hogy jön ez ide? Úgyse látják.

–De. Sokan látják.

–Látják?!

–Látják.

–Na tessék! – mondta Iru, olyan hangsúllyal, mintha ebben is neki lenne igaza. S folytatta is, mert ilyenkor már nem áll meg benne a szó: – Én neked nem először mondom, édes szívem, és ha megapprehendálsz is, szilárdan kitartok amellett, hogy annak idején mégse kellett volna elvállalnod ezt az állást. Az a sok vesződség, miegymás. Ha legalább rendesen megfizetnék. De nem. Te hagyod, hogy lekenyerezzenek egy „magas beosztással”. És egyáltalán, az a hely, maga az a hely nem neked való. Utóvégre te nem vagy annyira „problémás”, hogy ne pályázhattál volna más állásra is. Köztünk legyen mondva: nem egészséges – már úgy értem: lelkileg nem egészséges – örökké összezárva lenni a… világtalanokkal.

Iru mindig megpróbált tapintatosan elsiklani a fölött a tény fölött, hogy bal szemem egy kamaszkori heveny fertőző betegség nyomán látóképtelenné vált. E sajnálatos defektust ő, a maga naivitásával, úgy próbálta meg nem történtté tenni, hogy velem kapcsolatban soha, semmilyen körülmények közt nem használta azt a szót, hogy: vak. Ne adj’ isten, nem vette volna a szájára. Körmönfont manőverekkel valahogy mindig megkerülte. Most is például, ez a „problémás”. A valóság az volt, hogy nem engem akart ezzel kímélni, korántsem engem, hanem magamagát. No de nézzünk a dolgok mélyébe.

–Már megbocsáss, angyalom, de valami közöm csak van ehhez a „műfajhoz”. Különben is, semmi bajom velük. Szeretnek, becsülnek, engedelmeskednek, mi mást kívánhat egy vállalati vezető? Azt hittem, ezt az ügyet már egyszer s mindenkorra letárgyaltuk.

–Jó, jó, nem szóltam semmit, azt is halkan mondtam.

–Ha nekem valakivel egyáltalán bajom van, biztos, hogy azok nem ők.

A gyerek végre elaludt, behallatszott szortyos szuszogása, éjjelre mindig kicsit benáthásodik.

–Hát kik?

Közben én is lefeküdtem.

–Ejnye, angyalom, csak nem kezdünk el éjnek évadján arról filozofálni, hogy a vállalatom fogaskerekei hol csikorognak?

Elmosolyodtam. Ő észrevette, hogy mosolygok, és már értelmezte is. Sejtelmes arccal eloltotta a lámpát, aztán meztelen karja súlyosan végignyúlt az állam alatt, ránehézkedett a nyakamra.

–Már akkor inkább a te tisztelt főnöködet tegyük terítékre – javasoltam kajánul. – Érzem, hogy tekereg körülötted, szaglászik a vén kujon. Mellesleg, meg is tudom érteni.

–A te bókjaid, édes szívem, a te bókjaid…! – duruzsolta.

Lurkó nevű magzatunk ebben a pillanatban – tökéletes időzítéssel – felrezzent első álmából, felsírt, és mezítlábos sarkával kalapálni kezdte a matracot:

–Fél-ek! Papuci, féhé-leeek!

Nem az első eset, hogy ez van vele, s gyanítom, nem is az utolsó. Általános panasz, hogy a gyerekek álma újabban roppant nyugtalan, miért pont ő lenne kivétel? S ez a probléma nem is csak az óvodás korosztályra vonatkozik. Iru, már jó meleg testtel, felugrott, pomponos papucsába bújt. – Te csak maradj, Imi szívem, majd én. Hagyd – s átsietett.

Hosszasan gügyögött valamit a gyereknek, az ágy mellé guggolva persze, s fejét odadugva dédelgette: – Aranycsillag, anyu szeme fénye, mit kap a jó kisfiú holnap, na mit? – az anyai kényeztetés kelléktárából csak úgy kapkodta a becéket. Végül csend lett, és Iru, aki állandó státuszban hitvesem, visszabújt mellém, visszafészkelődött, én meg átnyúltam, be a bébidoll selyme alá, és tenyerem rátettem a köldökére. Mély kis odú volt. Éreztem hasában a szervek otthonos, meghitt lüktetését. Pihent a kezem. Jogom volt ahhoz, hogy itt pihentessem. Ezt az egy testet, asszonytestet, a milliárdok közül otthonommá varázsoltam valamennyi időre – valóban varázslat –, remélem, egy életre. Ezt a testet egy tagban Irunak hívják. Részleteiben sok ezer neve van.

–Köldök – mondtam ki a sok ezer név egyikét.

6.

Leküzdhetetlen kéz-jelenet. Vita a telefonbeszélgetésről. Hát így hívják azt a valakit?

HERMIN MÁR ÚJRA pityergett. Magához vonta a fiú kezét, tenyérrel felfelé fordítva, belehajtotta az arcát, így potyogtatta rá a könnyeit. A meztelenné sírt arcbőr érintése Rafaelből, Guru öccséből különös, megfoghatatlan szégyenérzést váltott ki. Zsibbatag bizsergés szaladt fel kezéből, egészen a könyökéig. A szipogó orr pedig mozgolódott a tenyerében.

–Képzeld – mondta, zavarát leplezve, hogy más tárgyra térjen –, ma beütött a krach a loggiánkba. Olyan közepes erősségű volt. Épp amikor veled beszéltem. Vagy talán utána. Vagy még közben? Nem is tudom: elköszöntünk egymástól egyáltalán?

–Nem – hüppögte a lány –, teljesen biztosan: nem. Én tisztán emlékszem az egészre. Ha akarod, szóról szóra elismétlem. Úgy bennem maradt…

–Nekem is egyre inkább úgy rémlik – mondta a fiú –, hogy nem köszöntünk el. De valamit tán csak hallottál a kagylóban? Nem hallottad a detonációt?

–Nem. Semmit. Csak a te hangodat. Ahogy odavetetted a végén: „Légy türelemmel, pár perc, és ott vagyok. Ne félj, ígérem, rohanni fogok.” És kész.

–Mindezt én mondtam volna? – Mérhetetlen ámulat fogta el.

–Igen. Mellesleg, most sem tudom, miért mondtál pár percet, mikor tőletek hozzánk testvérek közt is megvan egy jó óra, de mindegy. Lényeg, hogy aztán letettem a kagylót. Ja – és még ráfeleltem: jó. Csak, hogy: jó. Különben, többre nem is futotta volna az erőmből.

–Te tetted le? Biztos?

–Na hallod? Miért mondanám, ha nem így lenne? Mi okom lenne rá?

–Semmi, persze. Csak én épp fordítva emlékszem, ennyi az egész. Nem érdekes.

–Dehogynem, nagyon is érdekes – vágta rá élénken a lány. – Főleg az az érdekes, hogy még azt az apróságot is el akarod vitatni tőlem, hogy én szakítottam meg a beszélgetést. Igenis megszakítottam, mert úgy éreztem, nem bírom tovább idegekkel azt a huzavonát. És nem szeretem, vedd tudomásul, ha kiforgatják a szavaimat!

–Mondd, veled egyetlen témát nem lehet nyugodtan végigbeszélni? – Rafael, Guru öccse mintha mocsárba csúszott volna. Nem talált fogódzót, és tudta, hogy minden lépésnél csak még mélyebbre fog süllyedni.

–Velem?! Veled nem lehet! Te vagy az, aki mindig kötözködsz! Aki mindenbe beleakaszkodik, a kákán is csomót talál, te vagy az, nem én! – s ellökte magától a fiú kezét.

Rafael keze. Rafael, Guru öccse szédületes erővel érezte, hogy van keze. Mondhatnám: hevesen. Sőt, hovatovább szinte már nem is érzett mást, minden érzéklet odatolult a csuklója alá. A könnyek nedvétől és saját izzadságától nyirkos fiútenyér bolondítóan viszketett. Mintha milliónyi kis tű csiklandozná. Rafael, Guru öccse szerette volna előkapni a zsebkendőjét és beletörölni, de ezt Minkára nézve valahogy annyira sértőnek és megalázónak vélte, hogy nem merte megtenni. – Egyéb se hiányzik – gondolta. – Úgy festene, mintha undorodnék tőle. Ezt azért nem érdemli. – A könnyek pedig hűvösen párologni kezdtek bőre felületéről, mikroszkopikus méretű ezüstgömböcske alakban szálltak szanaszét – kis kasuk – hogy mi az a kasu? Az egy népszerű cukorkafajta volt valaha: higanyszínű, parányi mentolgolyók – talán valahol valamilyen emberek délutánonként szájízesítőnek dobálnak még ilyeneket a szájukba.

Végül teljesen száraz lett a tenyere, tikkadtan száraz, de ez nem számított, mert az érzés, maga az érzés, mint láthatatlan réteg – bevonat –, változatlanul rátapadt. – Nem az én kezem többé – gondolta. – Talán soha többé nem lesz az enyém. Micsoda veszteség.

Motoszkált benne már a döntő kérdés az Auréliusz-üggyel, hogy ne mondjam: románccal kapcsolatban, de nem akarta kimondani. Halogatta. A loggia leomlott faláról kezdett inkább beszélni. Hogy cédulát kellett volna kirakni. Meg hogy mi lesz, ha Guru nem veszi észre…?

–Brrr, ne is gondolj ilyesmire, kérlek. Ne legyünk pesszimisták. Miért ne venné észre? Hiszen minden tele van kőporral. Az csak feltűnik az embernek. Pláne bekalkulálva az ő tisztaságmániáját.

Igaz – gondolta. – Idefelé pont ezzel nyugtattam magam. Badarság. De hisz nem is erről van szó. Mindez mellékes. Mellékes. – S még mielőtt visszafoghatta volna, kibukott a száján a kérdés, az a bizonyos, az a döntő:

–És kibe – ha szabad érdeklődnöm?

S ó, csodák csodája, a lány rögtön értette, miről van szó.

–Ja persze, te még ezt se tudod. Ezer bocs, el is felejtettem. – Könnyed társasági hang. Rafaelt ettől egyenesen a guta kerülgette. – Hát Ariadnába – csicseregte, mintha sohasem is sírt volna. – Az édes, drága Ariadnába. – Ez ugyebár, mondanom sem kell: csúfolódás. Az akar lenni. – Ismered?

7.

Dodó mama beállít. Suriburi-mese. A Vessző- plusz Gyékény-ügyről. Csuki úr, az „eminens” aligazgató.

MEGLEHETŐSEN KORÁN volt. Még a reggeli tötyögés állapotában leledzettem, azt is csak azért, mert munkakezdés előtt akartam beérni az irodámba. Mikor csengettek – Iruval egymásra néztünk. Pizsamában mentem ajtót nyitni. S ahogy sejtettük: az anyósom volt. A tisztelt anyósom. Nyilván megint összekoccantak, mármint ő meg az apósom. Látom rajta: fölvette a „mártírom”-arcot. És azért állít be ilyen hajnali órán, hogy – még mielőtt elmennénk hazulról – megterhelhessen bennünket is épületes történetével. Bár meglehet – mert ilyen is volt már –, hogy nem fog szólni egy szót sem az egészről, beéri a puszta lehetőséggel, hogy itt „megértő füleknek” kitálalhatna, ha akarna. Szívből kívánom ezt az utóbbi variánst.

–Vedd el, fiam – nyújtotta a csomagját. – Iru alszik?

–Fenn van.

–Hála istennek. Féltem, hogy felköltlek benneteket. – Már hámozza le magáról a kötött kabátját. Gálánsan asszisztálok. Anyósomat az efféle magatartás mindig leveszi a lábáról. Megveregeti az arcom – Ó, bár minden férfi ilyen lenne! – sóhajtja. S a következő kérdés persze – előre vártam: – Hogy van a szemed, Imre? Teljesen rendbe jött? – Mióta a másik, a látó szememmel volt az a kis zavar, és meggyengült egy-két dioptriányit, aggódnak. Féltik a lányukat. Nem engem – ó, dehogy: a lányukat, s ebben, speciel, nagyon egyek ő meg az apósom. Közös egyetértéssel reszketnek a lányukért, akinek férje lettem egy áldott pillanatban. Csak hát, mondanom sem kell, ugyanebben a pillanatban még őket is a nyakamba vettem. S miután még mindennek tetejébe ráadásul az unokájuknak is apja vagyok, így a legkülönfélébb vonzatokban összekuszálódtunk egymással. És ennek se vége, se hossza. Hiszen ha netán el is válnék egyszer a lányuktól – eszem ágában sincs, csak úgy mondom –, a rokonság akkor is rokonság maradna, csak épp egy „volt”-ot biggyesztenénk hozzá – múlt idő –: a volt vőnk – mondaná az exapós, -anyós. Ebből tehát nincs kiút. Nincs menekvés.

–Ugyan, Dodó mama, ne féltsen engem, kutya bajom már. – Én kereszteltem így el őt, mikor – még mint újdondász férj – megtudtam, hogy Idának hívják, de azóta nagyon sokan így szólítják. Átvették és kultiválják. Dodó mama.

A csöngetésre Lurkó fiam is fölébredt.

–Gyertek behe-eee! – nyűgösködött, kikiabálva az ágyból. A nyugtalan éj után mindig rosszul tűri a reggelt, még a szokottnál is rosszabbul, és ilyenkor nagyon nehéz vele bírni. Az anyja már nyugtatja, hallom, egy állatszelídítő mézes-mázos hangján:

–Fölébredtünk, gyöngyöm-bogaram? Jaj, de nagyot ásítunk még. Bekapod anyucit, juj-juj-juj. Édes csöppem… látom a kis nózidon – nyomjuk csak meg? –, bizony puha, puha – ez elárulja, hogy szépet álmodott ám valaki. Mit álmodott Lurkici? Suriburi hercegnőt?…

Egyik legkedvesebb mesém lett ez a hercegnő. Minap a szokásos esti mesemondásnál, fiam kiságya mellett üldögélve, azt mondtam halkan: – Suriburi. Suriburi hercegnő… – Aztán sokáig hallgattam, mert fogalmam sem volt, hogy folytassam. Mígnem bűvös szájával rám fújt Suriburi hercegnő, és már tudtam:

–Suriburi hercegnő egy alagútban született, két szerelmes huzat találkozásából. Kék füstalakot öltött, és persze, mint ilyen, karcsú volt és bájos, légies és megfoghatatlan. Születésekor, amint kilengett az alagútból, sokan azt hitték, kigyulladt benn az alagút sötét szája, azért füstöl. Pedig szó sem volt tűzről: csak a kis hercegnő lépett ki imígy az életbe. Ettől kezdve itt is, ott is felbukkant, a legváratlanabb helyeken. Besurrant a nagyáruház tüllfüggönyosztályára, és mindenki őt akarta volna megvenni, aztán bámultak, mikor eltűnt. Bekígyózott a színházba, és a színpadon rezgőhab muszlinsálként a színésznő nyakára fonódott. Legjobban a szemétrakások közt szeretett bujkálni, mert itt mindig füstölgő, eldobott cigarettacsikknek vélték, s ő ezt a tévedést valamiért nagyon hízelgőnek érezte. Így járt-kelt a világban Suriburi hercegnő, mígnem összetalálkozott egy alkalommal Csihipuhi gróffal, és ettől kezdve minden megváltozott. Suriburi hercegnő és Csihipuhi gróf ugyanis – aki egy délceg nádpálca volt –, első látásra egymásba szeretett. Nyomban meg is vallották egymásnak érzelmeiket. – Hercegnőm – suhogta a gróf –, az ön lágysága engem teljesen megigézett. – Grófom – susogta a hercegnő –, az ön sudár alakja teljesen lenyűgöz. – Hamarosan egybekeltek. De a hercegnő nem volt boldog, mert ettől fogva nem élhette azt az életet, amit megszokott. Nem is úgy szólították már, hogy Suriburi hercegnő, hanem hogy Csihipuhiné, és mindenki félt tőle. A nagyáruházban tolvajnak mondták, aki el akarja lopni a függönyöket, és haragosan kitessékelték. Mikor beosont a színházba és a színésznő nyakára tekergődzött, az sikoltozni kezdett, hogy megfojtja, és letépte magáról. A szemétrakások között sem szeretett már bujkálni, mert többször elkergették mint közveszélyes gyújtogatót. Csihipuhi gróf gyengéd és szerető férj volt, de a hercegnőt semmi sem kárpótolhatta régi életéért. Szemlátomást fogyott, fogyatkozott. Egyre vékonyabb lett. Először olyan volt, mint egy selyemszalag. Aztán olyan vékony, mint a kisujjam. Aztán már csak mint egy szál cérna. Aztán már szabad szemmel nem is volt látható – eltűnt, elenyészett, semmivé lett. – Elemésztette magát – mondták az emberek. – Szegény kicsi hercegnő. – Csihipuhi gróf úgy érezte: nem akar tovább élni. Nincs többé értelme az életének. Egy nyári éjjel kiment a városi szemétrakásokhoz, és ott, felesége nevét suttogva, egy férfias gesztussal derékba törte magát. S a szemétrakás abban a pillanatban kigyulladt körülötte, fellángolt és bevilágította az éjszakát. – Még szerencse, hogy a gyerek már alszik – súgta Iru akkor az ágyból könnyáztatta hangon. – Nahát, ilyen mesét, Imi, komolyan mondom…

Hát ez volt az a mese. De Lurkóval másnap is „suriburizni” kellett, közös játékunkká alakult, és én – minő frenetikus lelemény! – még azt a mondást is belekombináltam, hogy „csere-bere fogadom, vissza többé nem adom”, s ezzel megvásároltam Lurkó nevű ivadékom esténkénti kacagását – mindennek azonban már, mondanom se kell, semmi köze sem volt az eredeti meséhez.

–Hát azt megálmodta-e Lurkici, hogy mit kap reggelire? Fonott-mákos kiflicskét? – hopplázta a gyereket Iru, aki – ismétlem – a feleség sorsát tölti be mellettem. A gyerek kíváncsian elhallgatott, anyósom pedig, aki Iru mamája s egyúttal fiam nagymamája – ah, mily átkozottul komplikált ez az egész –, belépett a kisszobába, és széles mosollyal közeledett hozzájuk.

–Ki van itt, na ki van itt? – dalolta Iru, a gyereket hintáztatva. Határozottan úgy fogadta a nagymamát, mint holmi fölmentő segélycsapatot. A gyerek lekalimpálta magát a karjából és megrohamozta az új alanyt, aki „banyakemence”-csípejével szinte az egész kisszobát betöltötte. Dodó mamára igazán nem vonatkozik az ismert mondás, hogy „nézd meg az anyját, vedd el a lányát”, mert bizony ha őt vettem volna elsősorban szemügyre, hát sose jutunk el teltkarcsú, formás asszonykámmal az esküvőig.

–Mit hoztál? – ráncigálta Lurkó a nagymama szoknyáját.

–Igaz is – szólalt meg Iru –, elhozta mamuka a krémet? – A gyerek patyolatbőrén ugyanis amolyan nyári kiütések mutatkoztak, s ez mindkét nőből vehemens ellenreakciót váltott ki: mosták, kenték, sőt kenceficélték, füstölték, bájolták az ártatlan kis pörsenéseket, teljes erőbevetéssel fölvették ellenük a harcot, mintha legalábbis lepra lenne. – Majd kifizetem – mondta Iru, s már nyúlt az erszényért, de anyósom olyan vérfagyasztó tekintetet vetett rá, hogy Irunak menten lebénult tőle a karja.

–Puszit mamukának – hajolt le az anyósom, s a gyerek engedelmesen nagyot cuppantott. Dodó mama most egy rózsaszín celofánba csomagolt rolnicukrot varázsolt elő a háta mögül, s nagy ölelkezések közepette a gyerek kezébe csempészte. Végeérhetetlen édelgés kezdődött.

Én közben már – miután a penge sebesen végigszántott-szánkázott néhányszor a képemen, és magamra kapkodtam inget, nadrágot, zakót – az aktatáskámmal bajlódtam. Benyaláboltam egy-két iratcsomót – este éjfél utánig tanulmányoztam őket. Készültem a bejelzett értekezletre. Tudtam, hogy bizonyos szempontból döntő lesz számunkra. Mondhatnám: sorsdöntő, mert gyökeres fordulatot hozhat. Nem kevesebbről van szó, mint hogy meghagynak-e bennünket továbbra is az eddigi jogkörben, minőségben, vagy alegységként – esetleg leányvállalatként – hozzácsatolnak a Gyékényárugyárhoz, mellyel eddig csupán partneri kapcsolatban voltunk, akkor viszont belefolyna az áruink értékesítésébe is. Szó ami szó, megoszlana a felelősség, s így karöltve nagyobb hatékonysággal tudnánk fellépni a harmadik partnerrel, az alapanyag-szállító Nádszövvel szemben, mely ezt a feladatát konzekvensen elszabotálja. Tehát tagadhatatlan, hogy van előnye a dolognak. Stimmt. Ezzel együtt, már a kérdés puszta fölvetése is berzenkedésre ingerelt. Mert akárhogy vesszük is, az alárendelt szerepkör – az én koromban! – s a vállalati önállóság csorbítása – túl azon, hogy degradáló, hadd ne mondjam: sértő –, sok szempontból és számos területen kellemetlen megalkuvásokkal is jár. – Hja, édes szívem – mondaná Iru –, ezt a békát le kell nyelni. Valamit valamiért.

A legnagyobb probléma, hogy Csuki úrtól, nagybecsű aligazgatómtól hiába várok, nem kapok egy világos és egyértelmű kiállást az érdekeink mellett. Gerinctelen alak. Bár – ha jobban belegondolok –, mért épp tőle várnám el, szegény, többgyermekes családapától, hogy karakán legyen, aztán esetleg üsse meg a bokáját?

–Már mégy, édes szívem? – kérdezte Iru. Nem szerette azokat a ritka alkalmakat, mikor én indultam elsőként. A dolgok rendes menete ugyanis az, hogy ő „kezd”, ő indul korábban – megy a mosodába, mosószalonba, ahol évek óta közmegelégedésre dolgozik –, s én csak utána kezdek kászolódni. A rend felfordulása mindig bonyodalmat jósol. S milyen igaza van, uramisten!

–Kemény napom lesz ma – dörmögtem, hastáji morgással, s bekattantva közben a degesz aktatáskát. – Ne várj haza hamar.

Már az előszobában álltam. A kisszobából kihallatszott, miképp főzi csalibeszéddel puhára Dodó mama az unokáját. S miközben fél füllel ezt hallgattuk, Iru ott, az előszoba homályában csókot lopott tőlem. Igen: pont olyan sejtelmesen, csiklandósan és izgalmasan viselkedett, mint szerelmespár korunkban. A helyzet, hogy lakásunkban „idegen” tartózkodik, megteremtette ehhez az atmoszférát. Egész testével nekem dőlt, úgy pipiskedett rám, s búcsúcsókja csípős és pikáns volt, mint valami ismeretlen fűszer.

8.

Ariadna és a kávé-tea csomagok. Az Auréliusz-barátságról. Hát ilyen a lakáslabirintus.

RAFAEL ELŐTT felrémlett Ariadna, akit csupán egyszer látott, de akkor nem is sejtette, hogy képzeletében valaha viszontlátja még. A nagy élelmiszerboltban találkoztak össze, annál a polcnál, ahol aranyozott dobozokban és csillogó, lakkos zacskókban finom márkájú tea- és kávékivonatok sorakoztak, melyeknek különben átható szagát felfogta a hermetikus csomagolás. Auréliusz is ott állt a lány mellett – és látszott, hogy „jól megvannak” együtt. Nevetgéltek, hol az egyik, hol a másik csomagot emelték le a polcról, s fejüket kicsit összedugva tanulmányozták. Rafael, Guru öccse, akkor nem tulajdonított különösebb jelentőséget a dolognak – na bumm, egy lány –, annál is inkább, mivel barátja, mikor megpillantotta őt, csöppet sem jött zavarba, nem akart úgy tenni, mintha nem venné észre, nem fordított hátat, sem el nem pirult – semmi ilyesmi: éppenséggel örömmel üdvözölte, bemutatta őket egymásnak. – A barátom, Rafael – Ariadna – s rámutatott. – Egy házban lakunk. Ők laknak fölöttünk. De csak most ismerkedtünk meg úgy valójában. – S igaz, hogy e szavaknál rámosolygott a lányra, de tüstént el is köszönt tőle: – Nem haragszol, ugye? – és Rafaelhez csatlakozott. Mikor pedig Rafael azt mondta hunyorítva: – Szemrevaló a kisangyal – s folytatni akarta volna még ilyen hangnemben a témát, Auréliusz, Hermin bátyja azzal vágta el: – Eh, ugyan. Túlságosan nyiszlett. – Hát ilyen előzmények után a legkevésbé sem volt várható az, ami bekövetkezett.

Rafael, Guru öccse egyre dühödtebben húzkodta, cibálta ki magából az emlékfoszlányokat. Egyre tisztábban látta maga előtt a jelenetet. Felidézte, hogy búcsúzásnál Auréliusz nem kezet adott a lánynak, hanem az üzleti füles kosarat tartó, vízszintes alkar csuklóját fogta át egy pillanatra: mint karperec vagy rabbilincs, rákulcsolódtak ujjai. Így utólag visszagondolva Rafael ezt érzékinek, sőt valósággal szemérmetlennek találta: a nyílt birtokbavétel mozdulata. Persze könnyű ítélkezni most már a tények ismeretében, bezzeg akkor, per pillanat, ez korántsem volt ilyen egyértelmű. Rafael egy ultramarinkék szoknyát lát maga előtt, napbarnította, vékony kis kezet – még a nagyon nőies, kattintós pénztárca is tisztán kirajzolódik szeme elé –, fentebb, a mokkákkal egy vonalban pedig egy elmosódó, szív alakú arc…

–Ott játszódott le az egész a szemem előtt nyílt színen – füstölgött magában. – Majd hogy ki nem bökte a szememet. És én semmit se vettem észre. Hát vak voltam? Ők gátlástalanul enyelegnek, én meg, mint egy kölyök, csak vigyorgok hozzá. Ezt a szégyent nem élem túl. Ezt nem lehet lenyelni!

Arca olyan vörösre gyulladt hirtelen, hogy Hermin, Auréliusz húga ijedtében felugrott:

–Szent isten, ennyire meleged van? Nyissak ablakot?

Rafael, Guru öccse morcosan félrefordult.

–Nem kell. Miattam legalábbis. Arra az egyre azonban nagyon kíváncsi volnék, hogy te honnan tudod? Mert hogy a bátyád nem avatott be, arra esküdni mernék. Kilested őket, vagy mi?

–Nem kellett olyan nagyon leskelődnöm – válaszolta tompán a lány. – Semmi szükség nem volt rá. Egyáltalán nem csinálnak titkot belőle. Neked is feltűnt volna. Csak te az utóbbi időkben felénk se dugod az orrodat. Azelőtt bezzeg sülve-főve együtt voltatok. – S ingerkedőn hozzáfűzte még: – Látod, miről maradtál le?

Hát igen. Tény, hogy az utóbbi másfél évben, mióta kiléptek a diáksorból, Auréliusz meg ő, lazult valamelyest a kapcsolat, ha nem is mélységben, de a találkozások sűrűségét illetően. Valaha szinte mindennap összejöttek. Az idő tájt pedig, mikor még oly kecsegtetőnek s ígéretesnek tűnt számukra a múltbotanikusi pálya – két leendő „tudós” –, valóban sülve-főve együtt voltak, ahogy Hermin mondja, szó szerint. Elkapta őket a gépszíj. Bújták a témával foglalkozó könyvecskéket, állandó belépőt kértek a Florogén Intézet nagy kiállítási csarnokába, no és azok a szenvedélyes viták, amik ilyenkor kialakultak köztük!… Talán ez volt az egészben a legjobb. De hol van ez már? Mikor benőtt a fejük lágya, már ahogy az lenni szokott, másfelé kezdtek orientálódni. Rafael, ki már évek óta órákat vett, egy komoly, úgynevezett „intenzív” képzés után mint oboista végleg a zenének kötelezte el magát, Auréliusz pedig, ha jól tudom, apjának lett „jobbkeze” (vagy bal?) egy időre – no de erről majd később.

–Nem érek rá „társas életet élni” – mondta idegesen Rafael, Guru öccse. – Nekem gondolnom kell a jövőre is. Nem lóghatok a végtelenségig a nővérem nyakán. Mindennap öt órát gyakoroltam, hogy mást ne mondjak. A többi időben pedig futkostam állás után. Most végre kilátásom van valamire, és minden erőmet erre kell koncentrálnom.

–Csakugyan? Gratulálok! De nem – komolyan mondom, gratulálok. Már az is nagyon nagy szó, hogy kilátásod van.

Itt közbevetőleg elkerülhetetlenül meg kell mondanom, hogy Hermin szemei nagyon távol esnek egymástól. Egyes hangulatokban már szinte úgy hat, mintha a két szem külön-külön nézne, egymástól függetlenül, más-más irányba, az ovális arc két oldalán. Kétségtelenül sajátos arcfelépítés – és mióta nagylánnyá serdült, azt hiszem, ő maga is nemegyszer eltöprengett ezen a tükör előtt. Most várakozva nézett a fiúra. Mit várt? A fiú kicsit habozott, habozni látszott – aztán hirtelen felállt.

–Megyek. Köszönöm, hogy szóltál arról a bizonyos ügyről. Hogy tájékoztattál. Mindenesetre köszönöm. De szerintem nincs mit tovább lovagolni rajta. Már így is túl van beszélve. Nekem pedig még rengeteg dolgom van. Le kell skáláznom, aztán megfaragni a nádat…

–Milyen nádat?

–Az oboa sípjához. – S a lány értetlen arcát látva hozzátette: – Az két olyan kis összetett lapoc – de hát ezt így látatlanban nem tudom elmagyarázni. Nem is érdekes. Mennem kell. Holnap lesz a próbajáték a zenekarnál. És még addig ki is kell magam fújni egy kicsit. Nem jelenhetek meg ott úgy, mint akit megrágtak és kiköptek. Hiszen ha nem vesznek fel, nekem végem – jelentette ki sötéten a fiú.

Különben sem volt kedve bevárni, míg itt mindenki hazajön, és a bonyolult lakás zegzugai megtelnek bonyolult emberek sokaságával. Nagyon is megértem ezt az érzést. Néha már-már úgy rémlett neki, hogy az Auréliusz-testvéreknek még anyjuk-apjuk is több van, nem egy-egy. A szobákban a legkülönfélébb korú, nemű és küllemű emberek éltek, egzisztáltak, kóvályogtak és beszéltek egymással, és saját, külön köreik bizonyos ponton mindig metszették egymást. A nagy lakás estére benépesül, s lakói, mint valamely családi szekta tagjai, titokzatos jelekről felismerik egymást. Rafaelék bezzeg csak ketten voltak – ő meg Guru, de néha még ez a kettő is megszámlálhatatlanul soknak tűnt. A kettő annyival több tud lenni az egynél, hogy ezt a többletet egy pusztán számtani művelet, az összeadás semmiképpen se magyarázhatja, sőt éppenséggel illogikussá teszi.

–Eljöhetnél holnap is – mondta Hermin. – A felvételi után. Érzem, hogy rengeteg dolog kimaradt még a beszélgetésünkből. Nem, most nem is arra a bizonyos témára gondolok – igazad van, azt nincs mit feszegetni tovább –, de sok más minden eszembe jutott… No de azt majd holnap.

–Egy szóval se mondtam, hogy eljövök.

–Világért se! Ne is gyere! Most se tartóztatlak tovább, Guru biztos vár. Tessék, csak siess, rohanj haza. Szabad az út! – S karjával nagy, tüntető félkörmozdulatot tett az ajtó felé: – Parancsoljon az úr.

Szája lebiggyedt. Ez a szájtartás egyfajta megvetésről árulkodik: határozottan megvetés, méghozzá az a fajta, amelyikről a nők bízvást tudják, hogy ettől minden férfi idegbajt kap.

Rafael, Guru öccse azzal a rossz érzéssel lépett ki a lakásból, hogy valami átalakult benne. Nem tudta megállapítani, hogy pontosan hol és mi, mert bármire gondolt, mindig csak melléfogott, mellétalált, s bárhogy kutatta is, képtelen volt rátapintani. Így jutott végül arra a feltevésre, hogy a másulás valami és valami között van. – Képzeljük el – gondolta –, hogy a zongora klaviatúráján, például az e és f között, egyszer csak megjelenik egy fekete billentyű. Bang! – és kiugrik. A megvalósult semmi. Milyen lehet annak a hangja?

9.

Mamuka szeretne ideköltözni. A mosószalonról. Bordó kanapé. Tündérboszorka Dorka és az Órafejű Lovag.

VALAMELYIK NAP, mikor késő délután hazaértem, Iru teljesen furcsa arccal fogadott. Nem tudtam mire vélni ezt a nehezen minősíthető, talányos arckifejezést, csak az az egy nyugtatott, hogy pillanatokon belül úgyis tudni fogom, mi van. Képzeld – fogja mondani, s ezzel már helyben is leszünk, mert ettől fogva többé nem áll meg benne a szó, míg csak az utolsó csöppig ki nem jött.

–Képzeld, édes szívem – ez már a valódi kezdet –, mamuka itt járt, és közölte, hogy szeretne ideköltözni hozzánk. Hiába, nem bírja ki apukával. Mindig is marták egymást. No de hogy ide?! Most mondd!… Ne félj – tette hozzá gyorsan, még mielőtt reagálhattam volna –, én tőlem telhetően lebeszéltem. Persze csak taktikusan, nem úgy, hogy megsértődjön, de azért elég határozottan értésére adtam, hogy mi a helyzet. Nem azért – én nagyon szeretem az anyámat, ezt neked igazán nem kell magyaráznom, de hát nekünk is van egy életünk, ugye, amit nem lehet felborítani.

Őszintén szólva, nekem a puszta lehetőségtől is minden hajam szála égnek állt. Különben is torkig voltam mindennel. A két vállalat, mármint a Vesszőfonó és a Gyékényárugyár eggyéolvasztásáról folyó, amúgy is emésztő tárgyalások megfeneklettek, nem tudunk dűlőre jutni, és ez az ideiglenesség teljesen megmérgezi a légkört, Csuki úr minden döntésemet tüntetően megkérdőjelezi – mindezek után az ember legalább otthon szeretné élvezni a háborítatlan nyugalmat. No igen.

–De hát hogy gondolta ezt az anyád? – kérdeztem elképedve.

–Ó, csak egy átmeneti időre akarta volna. Amíg náluk otthon lehiggadnak a kedélyek. Néhány hétre, vagy ilyesmi. Szegény. Elaludt volna a kisszobában a fotelágyon. Azzal jött elő, hogy a kár haszonnal jár, mert a gyerek legalább nincs egyedül éjjelre, amíg ő itt van. Mamuka sose volt híve a modern nevelési elveknek.

–Én már a múltkor sejtettem, hogy valamit tartogat a bögyiben. – Félcipőmet közben átváltottam papucsra. S mivel a ház úrnője azt vallja, hogy ehhez a művelethez az egész lakásban egyetlen alkalmas hely van, éspedig az előszoba, én – ó, férjek férje, mintaférj – behódolok neki, s ott váltom át. – Emlékszel? Mikor olyan korán állított be reggel.

–Igen, nekem is feltűnt.

–Na, a fő, hogy le van fújva az egész. Majd éjjel megünnepeljük. – S rákacsintottam. Iru felkacagott.

–Jaj, Imi, igazán olyan undok vagy. Veled nem lehet komolyan beszélni.

–Hát ki akar itt komolyan beszélni?

–Mert tudod, szívem édes, azért egy kicsit furdal is a lelkiismeret. – Hangjából szörnyű habozás, vívódás, mély lelki tusa csendült ki. Hja… – Egyébként is: halál ideges vagyok. Mintha megbolondultak volna az emberek. Mindenki ma hozta a cuccát – panaszolta csücsöri szájjal. – Az a sok koszos ágynemű, amit mind be kell zsákolni – mert még a ruhák hagyján –, aztán cepelni a zsákokat, kérlek, mit mondjak? – hát elég. És a végén kiszúrják az ember szemét egy nyomorult kis prémiummal.

Tett-vett. A legjobban ezeket az esti órákat szerettem, mikor elnyúltam a bordó kanapén az újsággal, és azt éreztem: béke van. Azt képzeltem. Vacsorai előkészületek. A gyerek visong. Este még a szokottnál is élénkebb. – Csitt – ez egy női hang –, hagyd apádat pihenni. – Ezt a bordó kanapét én hoztam a házhoz, az antik komóddal egyetemben. Mást se hoztam, csak ezt a kettőt. A többi, ami körülöttünk van, részben Iru hozománya, részben új szerzemény. De ez a kanapé eszembe juttatja, hogy nekem is volt apám, anyám. Ki hinné?

Mérhetetlenül sok idő telt el így. Mérhetetlenül sok idő szokott ilyenkor eltelni. E végtelenül tág atmoszférában rajzanak elő rendszerint az esti mese figurái. Lurkó ugyanis, ki születésétől fogva folytatója nevemnek, mese nélkül általában nem hajlandó elaludni, viszont a mesefejadagot csakis tőlem fogadja el. Én segítem, emelem, támogatom, juttatom őt át mindennap a túlsó partra. Nem könnyű feladat, annyit mondhatok.

Egy boszorkány suhan át a szobán, kimegy a fürdőszobába – mit akarhat egy boszorkány a fürdőszobában? Megindítja a vízcsapot – az vijjog, vagy ő? –, belenéz a tükörbe, és szépülni kezd. Mire tündérré szépül, már olyan átlátszó, mint a pára. Keresztül lehet nyúlni rajta. No de kérdés, hogy valóban tündér lett-e, vagy csak egy tündérszép boszorkánnyal van dolgunk? Mert ilyen is van. Leszívom az illatát. Női kozmetikum.

Hát jó. Most pedig sürgősen össze kell párosítanom őt valakivel, még mielőtt megöregedne. A tündérfélék korán hervadnak, akár a délszaki nők. A tusolófülke viaszosvászon függönye mögül előlép az Órafejű Lovag, megáll vele szemben – szembe, rózsám, ha szeretsz –, és hetyegve, vagyis bocsánat: ketyegve megkéri a kezét. Ha megnősül, sokkal kényelmesebb lesz neki az élete, nem kell mindig átjárdogálnia majd a szomszédba a felhúzás miatt – pechjére ugyanis olyan helyen volt hátul a felhúzója, hogy hiába nyújtózkodott, erőlködött, nem érte el, és mindig meg kellett kérnie valakit erre a szívességre. Bezzeg, ha asszony lesz a háznál, csak odaszól neki: – Asszonykám, lelkem, hozd hamar a kulcsot, mert leeresztett a rugóm – az asszony meg azon nyomban szalad, és néhány ügyes csavarintással újraéleszti, beindítja férjeurapárját.

Az Órafejű Lovag gálánsan összecsapja hát a bokáját Tündérboszorka Dorka előtt, és ünnepélyesen hűséget fogad: – Tik-tak, tik-tak, tőlem akár már ma is megtarthatjuk a lakodalmat. – Hanem Tündérboszorka Dorka így válaszolt, kényeske hangon: – Persze, persze, tudom, hogy neked tiszta haszon, ha engem elveszel feleségül, de mit nyerek vele én? – Nagyon is sokat! – biztatta nevetve az Órafejű Lovag. – Én téged időmilliomossá teszlek. Mellettem nincs nélkülözés. Sohasem fogsz időhiányban szenvedni. Annyi időt kaphatsz tőlem, amennyit csak akarsz. Ha valamire több idő kell neked, mint amennyi van – egy szavadba kerül, és én lelassulok. Ha kívánod, oly lassú leszek, hogy egy percem alatt ötször megkerülheted a földet. Nos, áll az alku? Akarom mondani: hozzám jössz-é nőül, szépséges párahölgy? – Az bólintott, minekutána a világítóudvaron át távoztak mind a ketten – vijjogva az egyik, ketyegve a másik. Tudván tudtam, noha nem volt módom ellenőrizni, hogy az ég felé veszik útjukat – hisz a házasságok az égben köttetnek –, de hogy eljutnak-e valóban az égi házasságkötő terembe, s milyen viszontagságok után – ez már egy új mese lesz…

A női kéz, az ismerős, megbirizgálta a fülem mögött a nyakamba lógó, csiklandós kis hajakat.

–Asztalon a vacsora.

Iru pár pillanatig várt – nem mozdultam. Várt, aztán párnás kezét – így mondják azt a fajta női kezet, amilyen neki van: nem húsos, nem telt, hanem „párnás” – hízelkedő mozdulattal rátette a tarkómra. Komoly súlya volt, és bensőleg áradt belőle a hő. Csak a gyűrűje köve, ami mindig befordul a tenyere felé, az nyomódott hidegen a bőrömbe.

–Nem kell vacsi, nem kell vacsi, nem kell vacsi! – kiabálta Lurkó. Lehet, hogy százszor fogja ismételni? Az ismétlés által a tagadás éppenséggel követelődzésnek hat. Követelem, hogy nem kell vacsi. A nyitott ajtón át láttam, hogy törökülésben ül a szőnyegen, és újságpapírból gyúrt galacsinokat dobál szanaszét. Lurkó, aki a fiam. Egyébként ez a rituálészerűen ismétlődő, heves tiltakozás csupán addig tart nála, amíg az első falatokat sikerül beleimádkozni. Attól kezdve megy minden, mint a karikacsapás. Hanem addig a pillanatig eljutni – nos: néha elég körülményes. Szerintem már épp itt volna az ideje, hogy önállóan egyen a gyerek, unom az állandó etetési cirkuszt, de ez a téma túl rázós ahhoz, hogysem ilyen elnyűtten megpendítsem. Jöjjön, aminek jönnie kell…

Valami durrant az utcán. Fülsiketítő. Egy autógumi nyilván. Vagy lövés? Vagy egy vasoszlop kidőlt? A legvalószínűbb, hogy autógumi.

–Dehogynem kell vacsi, hogyne kellene! Már meg is indultak a kiskatonák – duruzsolta Iru. – Hova mennek, jaj hova? Hát Lurkici szájába. Nyisd ki hamar, hadd masírozzanak be. Még énekelnek is, hallod? Mit énekelnek a kiskatonák? Hát azt, hogy: vakajtó és vakablak, hami-hamm, most bekaplak! – Lurkó közben már szétrúgja-kalapálja az asztal lábát lázadásul, amiért ülnie kell, az a bizonyos Iru nevezetű pedig, akiről az eddigiek folyamán már többször is ejtettem szót, e bevezető szertartás után teljes anyai alázattal megkezdi a beleimádkozást.

10.

Guru. Mamó. A fénykép. Amit aztán Rafael, azaz Fil behoz a loggiáról.

RAFAEL AZ UTCÁN. Megint az utca. Hosszadalmas gyaloglás után elhagyta végre a gyógykutat, majd a megboldogult indóházat is, középúton van tehát a két sarkalatos pont: Herminék háza meg a saját házuk közt. Sietős léptekkel haladt. Kezében – vagy esetleg hóna alatt? – a táska: persze, a táska, a táskája – ez a kellék mindig ott kell hogy legyen, ahol ő, legalábbis a keze ügyében. S még valahol jön egy vasroncstelep is, mely mellett el kell haladnia.

Aztán végre itt a kis mellékutca, ahol laknak. Behatolt – igen, hatolt, így kell mondanom, mert e keskeny utcácskának valahogy oly sűrű a levegője; akkora a közegellenállás benne, hogy a fiú néha már úgy érzi, mintha vízben úszna, mellére nehezedik a nyomás. – Ha így kellene élnem – gondolta –, örökké étvágytalan lennék…

Rafael, Guru öccse kínzó bizonytalansággal lábalt, gázolt a nyomasztó levegőben, aztán felnézett, látta, hogy ég náluk a villany – Guru otthon van. – Jóságos ég, remélem nem csak a lámpa ég az üres szobában! Hazaért, kilépett, lezuhant – az égő lámpa jelzi, hogy megérkezett ugyan, de… Eh, rémképek! Nem vagyok normális. – Belökte a kaput – súlyos kapu, s nem szívesen nyílik meg senki előtt, még előtte sem, aki pedig születése óta itt lakik. Fölébe tán még egy epigráf is van vésve, ilyen fölirattal: „Kívül tágasabb!” – afféle „barátságos” vendégriasztó, hogy lehetőleg minél kevesebb vendég kérjen bebocsátást. E kapu rostjai közt alattomban egy kerberusz lapul. Rafael végigszaladt a sötét kapualjon, majd fel a lépcsőn a másodikra, megállt az ajtó, az ő saját legbizalmasabb ajtajuk előtt, és becsöngetett. Ha Guru otthon van, sohasem kotorássza elő zsebéből a kulcsot, inkább csönget.

Magas sarkú papucsok kipi-kopogása. És nyílt az ajtó. Megnyílt. Guru, Rafael nővére ajtót nyitott, és a fiú már első blikkre látta, hogy Guru arca sírósan komoly.

–Milyen kár – mondta a lány köszönés helyett. Átölelte öccsét, és feje egy pillanatra megpihent a fiú mellén. Kivételes pillanat. Kivételes pillanatnak lehetek tanúja, hisz már tudjuk, Guru éppenséggel kemény és energikus egyéniség, akire az efféle ellágyulás, hogy úgy mondjam, nem jellemző. – Milyen szörnyű kár – mondta elcsukló hangon. – Ezt a falat szerettem mind közt a legjobban. – Aztán megtörölte a szemét – ezek szerint könnyes volt! –, és lemondóan legyintett: – Hát ez elmaradhatott volna. Hol voltál? Nem szép tőled, hogy nem maradtál itthon, és magára hagytad a lakást. Szedem a sátorfám és megyek, ugye? Odébbállok egy házzal. Ez a legkönnyebb. Mintha nem is a mi lakásunkról lenne szó. Esküszöm, Fil, néha úgy viselkedsz, hogy már magam sem tudom, mit gondoljak rólad. Hova mentél? Mi volt az a halaszthatatlan?

–Auréliuszhoz. – Esze ágában sem volt hazudni, csak úgy kiszaladt a száján, hiszen abba a lakásba eddig mindig csak Auréliuszhoz ment.

Guru közben pongyolába bújt és vizet vett valami edénybe. Esténként elég gyakran főzött, de ilyenkor némi öngúnnyal mindig megjegyezte – bár a cáfolat reményében, hiszen egész ízletesen főzött: – Persze nem éri utol a mama főztjét – vagy talán anyunak mondta? Tulajdonképpen utána kellene nézni, hogy is szólította, végtére nem mindegy, talán van valami régi levél valahol, amiből kiderül. S máris látom: egy régi levél, levélke, melyben Guru gyermekírással felköszönti anyját a jubileum – ez a születésnap – alkalmából: – Édes mama, eléd állok, / És szívemből gratulálok – a versike virágfüzérrel körülrajzolva, s alatta a kislány neve: Lia – hát így hívják! –, nahát, így hívják? S az ő neve alatt nyomtatott betűkkel, girbegurbán: Mamónak – Fil. Rafael tehát így szólította az anyját. Mindez egy régi fiók mélyén, ezeregy emlék, csecsebecse, kacat között, melyek által az is kibontakozik számomra – nyílt titok lesz –, ami az édes kis testvérpárt megelőzte. Mert édesek voltak kicsinek – elárulja egy fénykép a családi albumból –, de hiszen, most jövök rá, erről magáról oldalakat tudnék írni! vagy órákig beszélni!

A szülők kinagyított fényképe pedig ott függ kinn, a loggia belső falán – azelőtt mindig alatta reggeliztek. Most, a szemközti külső fal sajnálatos leomlása nyomán a két arc – megjegyzem, szépen bekeretezett esküvői fotóról van szó: zsakettes vőlegény, gomblyukában merev művirág, és fátyolhabos menyasszony –, a két arc találkozott az utcai levegővel, és ettől félelmetesen megváltozott.

–Mamóékat be kell hozni – mondta Rafael. – Megázhatnak.

–No lám, most egyszerre milyen fontos neki, nézzenek oda. Akkor rögtön miért nem hoztad be? – tört ki Guru olyan mélyről fakadó ingerültséggel, mintha a fiú valami szörnyű, pótolhatatlan, jóvátehetetlen mulasztást követett volna el. Bűnt! – Még hogy megáznak! Hát akkor nosza rajta, ne kéresd magad, lépj ki és hozd be. Mire vársz? Jaj – sikította hirtelen, ahogy a fiú megnyitotta az ajtót. – Vigyázz! Légy óvatos! Csak lassan!

Rafael kilépett. Lába alatt a kőtörmelékek közt a fali cseréptányérok és köcsögök diribdarabjai. Úgy másfél méterrel előtte – a tátongó. De ő úgy érezte, közvetlenül a szakadék szélén áll, és szédülve nekitámaszkodott a falnak. A kőpor már időközben kissé leülepedett. Rafael, Guru öccse, miután úgy-ahogy összeszedte magát, jobbjával váltig a falnak tenyerelve egy csúsztatott fél lépést tett előre, majd a semmin át lekukucskált az utcára. Ez az oldalsó kis elágazás, melyre saroklakásuknak a loggia felőli része nyílik, már jóformán sikátornak nevezhető, az emberek nem járnak, hanem osonnak benne, nem kabátot viselnek, hanem bő köpenyt, esetleg körgallért, és beleburkolódznak, lépteikből pedig nem koppanó hang fakad, csupán a surranás nesze a talp alól. – Igaz, amit Mamó mesélt az Árva Adélkáról – gondolta a fiú borzongva –, hát mégis igaz. Hogy amikor felért a tövistorony tetejébe, minden lelkierejét meg kellett feszítenie, hogy le ne vesse magát, annyira vonzotta a mélység…

Gyorsan visszalépett, befelé fordult, leakasztotta a képet. – Gyere már! – sürgette bentről kiabálva Guru –, mit vacakolsz annyit? – De mikor a fiú be akart lépni a képpel, rászólt: – Fújd le és rázd le, ne hozd be azt a rengeteg port. És szemetet. Még ezt is külön mondanom kell? – S mikor Rafael végre benn volt, szerencsésen lezajlott a „nagy expedíció”, és becsukták az ajtót – most látom, hogy az üvegje, szép színes templomüveg, épen maradt, hihetetlen, ahogy mondani szokták: csodával határos módon –, akkor Guru, Rafael nővére és egyetlen élő hozzátartozója váratlanul sírva fakadt.

–Ne törődj velem – hüppögte. – Kicsit ki vannak lazulva az idegeim. Rögtön elmúlik. Semmi az egész.

11.

Házi hangulat. Lezárják a pályaudvarokat. Tamás nem jöhet vissza. Fél év telt el. Éjszakai telefon. Hivatalos gubancok.

–…AZTÁN KAPTUNK egy csomó szalmaszálat, és minden gyerek fújta, de a Balázska olyan borzasztókat fújt bele, hogy rögtön szétpukkant a bubija! – újságolta Lurkó lelkesen, és mutatta, hogyan fújt a Balázska, aki azt hiszem, az óvoda verőgyereke, s már ebben a zsenge korban úgy ragad rá a közmegvetés, mint a lerázhatatlan celluxdarabka az ember kezére. Nem irigylem a szüleit. Lurkó éppenséggel afféle közkedvenc: az örök bohóc. Ezt az egyet biztos, hogy nem tőlem örökölte.

Ránéztem. Levegővételnél, az erős fúvásokhoz, mindig nagyra tátotta a száját, s óhatatlanul bepillantottam a mélybe, a mély, nedves üregbe, mely sötét volt és titokzatos. Ez hát a fiam testének a bejárata – a fiamé, ki azon túl, hogy a velem legrokonabb sejtmegoldás, még ráadásul a feleségem fia is.

–De te bezzeg sok szép, szivárványos szappanbuborékot fújtál, mi?

Kuncogni kezdett.

–Szappanbubi, papuci, így kell mondani – mondd utánam szépen! Bub-bi, bub-bi! – Trappolt, ugrált, „vadult”, a ruganyos gyerektestet megőrjítette, teljesen kiforgatta magából a közelgő lefekvés. Feje felett lebegő végzet.

–Nem tudom, Tamás vissza tud-e jönni egyhamar – fordultam a feleségemhez, ki erre – persze – felkapta a fejét. Egy órája otthon voltam már, de váltig halogattam, hogy megmondjam-e neki, valahogy nem akaródzott kirukkolni vele – talán a ki nem mondott dolgok nem létezésének íratlan törvénye alapján –, végül azonban mégis kikívánkozott belőlem. Arról a szörnyű balsejtelemről azonban, mely ezzel kapcsolatban kezdettől fogva gyötört, s elindította szerves együtt élésemet, létezésemet egy másik világgal – bölcsen hallgattam.

–Hogyhogy egyhamar? Mit értsek ezalatt? Mi ez az egész, szívem édes, mi ez az egész?! – Tudtam, hogy fel fogja zaklatni a dolog – no nem Tamás miatt fogja halálra izgatni magát, hanem a „viszonyok” felborulása miatt. Közöltem vele, hogy sajnos bekövetkezett, amitől tartottunk – nem rémhír, csupán rémes: a választási hadjárat teljes idejére lezárják a pályaudvarokat, leáll a vasúti közlekedés. Mindenkinek ott kell maradnia, ahol éppen van, és ott adni le a voksát. A zárlatot csak akkor oldják fel, ha már minden lezajlott. Post factum.

–De hiszen ez rettentően elhúzódhat!

A nap utolsó fénye, ahogy Iru behátrált a szoba túlsó felébe, lesiklott a lábujjaira, melyek szép, domború körmökkel sorakoztak saruja fatalpán. Az éles fény kiemelte az ujjközök finom, sötét vonalát, s a nagyujja meg a mellette lévő ebben a pillanatban széttárult, mint egy vaskos kis csipesz.

–Hát igen, nem valami szívderítő kilátások – mormoltam. – Add csak ide az újságot, angyalom, ott van a táskámban, nem akarok felállni.

Lassan fél éve volt, hogy Tamás, a lelkemben oly jelentékeny szerepet betöltő testvér-barát elutazott – mit, elutazott? –, eltűnt, letűnt, felszívódott, átszökött az Elérhetetlen Birodalomba – épp csak hogy meg nem halt, erre azért nem vetemedett.

Éjjel csöngött a telefon. Persze Tamás volt az. Ő is értesült már a kellemetlen hírről.

–Hahó – kezdte –, ne haragudj, öregem, hogy felébresztettelek. – Éjjel fél tizenkettő volt ugyanis.

–Hogy engem, az még csak hagyján – dörmögtem álomittas hangon: az első álom, fene egye meg, abból vert fel –, de másokat is. Nem hallod, hogy üvölt a kölyök?

–Ezer bocs – ezt közvetítsd feltétlenül bé nejednek is –, nem tehettem mást, most kaptam csak vonalat. Sajnálom, öregem, igazán sajnálom.

–Nem tesz semmit. Beszélj, mi van? Tudod már…?

–Tudom. Főleg Saci miatt telefonálok, hogy nyugtasd meg, már amennyire lehet. Amúgy, nagyon le van lombozódva?

–Meg fogsz lepődni: legutóbb egész tűrhetőnek találtam. Persze ki lát a nők lelkébe? – Arcjáték. – Egyébként?

–Jól vagyok. Csak marhára unom, hogy minden áldott nap, egész délelőtt ott kell ücsörögnöm a Felvigyázóságon a letelepedési miatt. Már tyúkszem nő a fenekemen, öregem, órákig azon a kemény fapadon. Ha meg ülőhely nincs, a falat támasztom. Az se leányálom.

–Ha emlékezetem nem csal, jó múltkorában a lakbizonylattal csináltad ugyanezt. Most meg letelepedési?

–Hja, telik az idő. Most már az is kell. Szerencsére az őshonosok, akik csak elszármaztak innét, de itt születtek, idevalósiak, mint mi is, illetékmentesen kapják. Az is valami. De persze a sorunkat nekünk is csak ki kell várni, nincs kecmec.

–Nem mondom…

–Arról nem beszélve, hogy a határátlépésit csak ennek birtokában kapja meg az ember. Pedig az a tervem, hogy bekéredzkedem egy autós delegációba – kaptam egy fülest, hogy állítólag indulnak majd ilyenek tur-retur, a Góc meg a Város közt. Öregem, kirúgnám a plafont. De hogy kit engednek be a pixisbe… No mindegy. Ez még úgyis a jövő zenéje.

–A fundásokkal sikerült beszélned? – A Fundamentum-Ház, mint említettem, az a pénzügyi intézmény, ahol dolgozik. Jó állás, kár lenne érte.

–Innét oda feltelefonálni, fiacskám, reménytelen vállalkozás. Majdnem olyan reménytelen, mint a szerelem. Megint téged kérlek fel a közvetítőszerepre. Mondd meg nekik, hogy hm… kábé még egy hónap fizetés nélküli. Értem?

–Ühüm. Ká-bé és ká-pé. Mármint a fizetés, ami ugrik.

–Nekem mondod?

–Holnap odacsörgök. Ha ez még soká így tart, egész összebarátkozom a titkárnőtökkel. Apropó – hány éves? Mert a hangja után ítélve…

–Igen, igen, hangice nem rossz. De a látványa elkeserítő. Tudod, vannak olyan elfuserált női testek, melyekből szirénhang jön elő, hát ez is ilyen. Ráadásul megrögzött családanya.

Pár szóval gyorsan referáltam még neki az itteni lakásuk ügyéről: sajnos, Saci mostanig sem bírt zöld ágra vergődni, a döntés várat magára. Aztán javasoltam, hogy ha már így alakultak a dolgok, legalább élvezze ki a kényszerszabadságot, amennyire a körülmények engedik.

–E tekintetben nem kell féltened, ha ugyan jól értem, mire célzol, pajtás – mondta azzal a kedves férfibájjal, amivel mindig minden nőt levett a lábáról.

Nagyjából így zajlott le a beszélgetés. Iru nevezetű feleségem és Lurkó címletű gyermekem közben minden jel szerint visszaaludta magát a mély álomba. A világ is aludt körülöttünk. Én voltam csak éber, s figyeltem, miképp kezdenek önálló életet élni hallucináló füleim.

12.

Gurunak telefonál Florinda. De hát ki ő? és Natti? Holnap: próbajáték. Olivián úr, álomképzelgés. Flóráék megérkeznek.

AZT HISZEM, annál a mozzanatnál, épp annál szólalt meg váratlanul a telefon, mikor Guru, Rafael nővére ásítozva azt mondta:

–Na, kapjuk be hamar ezt a kis vacsorát, aztán tegyük el magunkat holnapra.

Guru esténként mindig álmos volt – nem is csoda: mindennap fél hatkor kellett kelnie ahhoz, hogy időben beérjen munkahelyére, a Talajkutató Csoporthoz. Öccse ilyenkor még javában aludt, aludta az igazak álmát, Guru lábujjhegyen közlekedett, szöszmötölt a lakásban – halk vízlötykölés, edényzörgés, az előszobaajtó diszkrét kattanása távozáskor.

A telefon tehát hirtelen megcsördült, mind a ketten összerezzentek, Guru feltépte a kagylót.

–Halló!… Flórácska, te vagy?… – Jaj, de kedves! de komolyan! – Jó, jó, jó, szivi, nem kell magyaráznod. Ez csak természetes. Ne alteráld magad. – Á dehogy, nem vagyok álmos. Egy cseppet sem. Így görbüljek meg! – Na hallod?! – Nem, nem, csak nyugodtan. – Édesem, te nálunk mindig szívesen látott vendég vagy. Rosszul mondom: nem is vendég. Te úgy jöhetsz hozzánk, mintha hazajönnél! – Itthon van már, de az nem baj. Ő is nagyon örül. Elvégre – s itt belekaccantott a kagylóba – nincs előtte semmi titkunk. Nem igaz? – Jó, jó, akkor ne is húzzuk tovább az időt, leteszem a kagylót. Várunk!

Guru, Rafael nővére csodálatos változáson esett keresztül. A varázslónő megérintette pálcájával – Kígyó, béka, keszkenő, / Bolha lába visszanő –, s a lány egyszeriben megújhodott, felfrissült, fáradtságát mintha elfújták volna, előbb még sápadt, szinte fonnyadt arca pírt kapott, szeme tünde fényt, kész bámulat volt még nézni is.

–Jön, mi? – mondta Rafael, Guru öccse, és bosszúsan összevonta szemöldökét. Ez a sajátos szemöldrándítás nekem oly ismerős… – Úgy kell ez most nekem – mondta –, mint púp a hátamra. Ez hiányzott a boldogságomhoz. Még hogy örülök! Persze hozza azt a bűnrossz vakarcsot is.

–Jaj, ne beszélj így róla, hiszen gyerek még, mit vársz tőle? – Guru egy röpke mozdulattal becsiklandozott öccse álla alá. – Te se voltál valami angyal kiskorodban.

Flórácska, vagyis Florinda: Guru barátnője és bizalmasa. Mindent megbeszélnek egymással. Guru, Rafael nővére szereti azt mondogatni, hogy „ez egy intenzív kapcsolat”, de hogy jószerivel mit ért ezen, azt alighanem maga sem tudná elmagyarázni.

Florinda nagyon korán ment férjhez, s már ahogy az ilyen zöldfülű házasságokkal lenni szokott, éppily hamar el is váltak. Elvált asszony tehát. Egy gyermekkel tetézve. Hogy férje hagyta-e el őt, vagy ő a férjét – ne firtassuk. Az említett gyermek – gyerekük –, kiről egyelőre még azt se tudom teljes bizonyossággal, hogy fiúcska-e, avagy lány, hiszen Nattinak becézik, ami éppúgy lehet Natalisz, mint Natália – az anyjánál maradt. Florinda annak idején, a válóper folyamán foggal-körömmel ragaszkodott ahhoz, hogy a gyereket neki ítéljék. Lehet, hogy ez csak dac és konokság volt részéről, de én úgy érzem, több ennél: szeretet. Sőt, imádat, ha szabad magam így kifejezni, hiszen Florinda – most jövök rá – egyszerűen bálványozza a kicsit. Szinte hallom ömlengését: – Szeme fénye anyájának, szíve csücske, gyönyörűsége, lépes méze – s ki tudja, még mi mindent nem hord össze a gyermek magasztalására. – Nyalja-falja – ez Rafael megvető véleménye erről –, beceorgiákat ül vele, ahelyett hogy tisztességesen ellátná. – Te ezt nem érted – Guru leinti mindig, s a barátnői szolidaritás nevében védelmébe veszi Florindát. – Szerintem, ha van is kifogásolnivaló – lehet, hogy van, én nem vitatom –, de az tény, hogy abban nem ő a hibás, hanem az élet. Kritizálni, fiam, könnyű. De előbb éljük át azt, amit ő átélt! – s itt jelentőségteljesen elhallgatott. Rafael, Guru öccse pedig tudta, hogy innét aztán egy tapodtat sem léphet előbbre, egyetlen pillantást sem vethet a női véd- és dacszövetség izgalmas fátyla mögé.

Guru vidáman készülődött. Rendezkedett. Ki-be szaladgált. Konzerveket vitt át a spejzból a konyhába. Teavizet tett fel. Kibontott egy csomag édes, köményes kétszersültet, és tálra rakta. – Képes felzabáltatni velük a kedvencemet – dühöngött magában a fiú. De szólni nem szólt. Ó – még hogy szólni! Guru jókedve olyan törékeny jószág, hogy ennél kevesebbtől – egy lehelettől is összeomlik. Rafael némán átvonult a saját szobájába – szentélyébe –, és becsukta az ajtót. Szeretett volna gyakorolni még egy órácskát, hogy a holnapi próbajátékon „remekeljen” – ez volt a terve –, de ilyen körülmények közt…?

Álmodozásba süllyedt. Ha szobájában volt, hanyatt a heverőn – a szűk kis zugolyban más testhelyzetre nem is igen volt mód –, és felbámult, nézte, csak nézte a plafont, mindig ugyanez a sajátos, félálomhoz hasonló lelkiállapot fogta el. A próbajáték bizottsági asztalánál egy felleg ül… Mély férfihang: – Maga, fiatalember, sajnos nem felel meg. A játéka még kissé kiegyenlítetlen. Hány éve is tanul? – Hét. Azaz majdnem nyolc. – Hm… Nem ártana még egy-két év. Főleg a bal kéznek. Nyilván maga is érzi. – A fiú gyáván bólint, torka végzetesen elszorul. – És a légzéstechnikája is lehetne jobb. A hangszínnel ugyancsak bajok vannak… Ki volt a tanára?

Elképedek, ahogy hallom e kérdést, holott milyen evidens, milyen magától értetődő: ki volt a tanára? Nekem tudnom kell, ki foglalkozott a fiúval annyi évig, ki az, akihez hetenként a jó ég tudja, hányszor – megvan: háromszor! – órára járt, magánórákra, drága pénzért – ki az az ember?

Újabb rekesz nyílik ki, s ott ül benne Olivián úr, képesített zenetanár, a fafúvók, s köztük az oboa mestere. – Szóval nem zenedébe járt – állapítja meg a hang a fiú képzeletében, Rafael, Guru öccse pedig összerezzen, mint akit rajtakaptak, és behúzza a nyakát – Nem, kérem, de Olivián úr… – Persze, persze, én a világért sem akarom kisebbíteni Olivián úr pedagógusi képességeit, ő valóban igazi szaktekintély ezen a téren, ennek ellenére… – és így tovább. – Nincs protekcióm – gondolta Rafael, Guru öccse. – És most még ráadásul e miatt a hülye vendégség miatt bejátszani se fogom tudni magam. Nem vesznek fel, érzem, hogy nem vesznek fel! Lehetetlen.

Míg ezen rágódott, kétségbeesve, kintről már hangok kavarognak – vajon mikor csöngettek? nem is hallotta –:

–Ne, ne nyúlj hozzá, pintyőkém, ahhoz ne, nem szabad!

Ez Florinda. És Guru elragadtatott csicsergése rá:

–Istenem, milyen drága, milyen kis eleven ez a gyerek. Meg kell enni! Gyere, kincsem, hamar egy puszit Lia néninek!

Megkezdődött hát. Birtokba vették a lakást. A levegő színültig telt idegenséggel.

–Gyere már, Fil, bújj elő, nézd, kik vannak itt!

Ez megint Guru. Az ájulat határán.

Rafael, Guru öccse mély lélegzetet vett, megnyitotta az ajtót – és kilépett.

13.

Egy jellegzetes Tamás-telefon. Pár szó a Passzió-pavilonról. A szép özvegy. Iru aggódik.

FELIDÉZEK EGY telefonbeszélgetést, melyet én úgy magamban csak „kettényisszantott” beszélgetésnek nevezek.

–A minap állás után néztem – újságolta a vonal túlsó végén Tamás, aki nekem múlhatatlan barátom. Nagyon régen nem jelentkezett már, Saci is idegeskedett, és szentül megígértette velem, hogy ha öccse „felbukkan a süllyesztőből”, azonnal tudatom vele. A távkapcsolatban kifejezetten érezhető volt az a „fentről jövő” tendencia, hogy minél inkább elszigeteljék egymástól informatíve a Várost és a Gócot. Az érintett családok, melyek ugyanabban a cipőben járnak, mint mi, ezt elég nehezen viselik el. Bennem pedig csak egyre mélyebb gyökereket ereszt ama baljós sejtelem, mely az elutazás első pillanatában támadt. S már nem is tűnik oly irreálisnak…

–A minap állás után néztem – újságolta. – Persze csak ideiglenes állásról lenne szó, de rákényszerülök, öregem, hiszen valamiből élni is kell, nem számítottam rá, hogy ilyen hosszú ideig leszünk távol, no és a tartalékaim… Érted. Hozzá kell járulnom a háztartáshoz is, Magda néni nem egy krőzus, és velünk két pluszszemély van a nyakán. Nagyon rendesen kosztoltat bennünket, de hát nem lehet tőle elvárni, hogy ezt az idők végezetéig csinálja.

–Na és milyen állásra gondolsz? – kérdeztem. S láttam magam előtt, ahogy teljesen speciális módon összevonja a szemöldökét.

–A bankszakmában próbálok elhelyezkedni itt is, oda van némi nexusom a régebbi kiküldetések, vidéki utak révén, meg a gyerekkori kapcsolatokat is föl lehet melegíteni – de ha nem sikerül, én, pajtás, elmegyek akár zsákhordónak is, ismerhetsz, nem vagyok kényes.

–És úgy különben hogy vagy? – tettem fel a sztereotip kérdést, mint mindig, bár úgyis tudtam, mit fog mondani.

–Csak-csak. Nem valami fényesen – fogja mondani.

–Nem valami fényesen – mondta. – Csodálod?

–Dehogy. Tökéletesen megértem. És mivel ütöd agyon az időt, már amikor nem a bürokrácia fellegvárában várakozol?

–Jó kérdés. Malmozok, öregem. Szombat-vasárnap délután nyitva van a főtéren a Passzió-pavilon – tudod, ahol azelőtt a cukorkásbolt volt –, hát ez most kérlek szépen jól kinőtte magát. Igaz, nem az agytrösztök járnak ide, ritka a gógyi, mint a fehér holló. De hát, szegény ember vízzel főz. Néha sikerül elkapnom olyat is a frakkjánál, akivel két értelmes szót lehet váltani… – Csend. – No de nem azért hívtalak fel, hogy panasznapot tartsak – kényszeredett nevetése itt valósággal megijesztett –, van üdítőbb hírem is.

–Szoknya?

–Ördögöd van, pajtás. Megismerkedtem egy hölggyel, akinek a kelleme, hogy úgy mondjam, éppoly dús, mint a szelleme.

–Ne mondd! És ha szabad érdeklődnöm, hol árulják az ilyeneket?

–A másik folyosón várakozott a hivatalban, más ügyben persze, és átszemeztünk egymásnak. Hülye, aki kihagyja az ilyen alkalmat, hát nem? És van még egy külön vonzó mellékzöngéje, vagy inkább -íze is a dolognak, számomra szinte pikáns, mindjárt meg fogod érteni, ugyanis az illető a ti volt lakásotokat lakja. Na, ehhez mit szólsz? Dermesztő, mi? És még mondják, hogy nincsenek véletlenek. – A közlés lavinát indított el bennem, de befelé. Tehát hallgattam. – Egyébként özvegy. Egy szép, tipp-topp kis özvegyasszony.

–Aha. Szóval kihalt a konkurencia.

–Három éve. Kár, hogy nem akkor érkeztem. Így három teljes évet elpasszoltam – mondta könnyedén. De valahogy valamiből – ki tudja, honnan jönnek ezek a megérzések – úgy éreztem, hogy Tamás most nem szívesen üti meg az efféle témáknál férfiak közt szokásos lezser hangot – gombostűre szúrt pillangók, trófeák, miegymás –, nem, első- és felsőfokú barátom szavai mögött ezúttal a titok sötétje lappangott, s az volt a benyomásom, mintha bagatellizálni akarná a lényeget, restellene bevallani, hogy csapdába esett, s mélyebb dologról: „szívügyről” van szó. Persze az is lehet, hogy csak így utólag erősödik föl bennem ez a gyanú, lehet, de valami azért mégis motoszkálhatott bennem, ha végül is nem álltam meg, hogy föl ne tegyem az ominózus kérdést:

–Komoly?

A legbosszantóbb, hogy épp itt, e szónál, e mozzanatnál, ebben az életbevágóan fontos pillanatban kattant egyet a készülék, és csend lett, kettémetszették a beszélgetést – a szép özvegy – s mi lett tovább?! Most találgathatom – megint elkap az örvény –, hogy szőke-e, vagy barna a hölgy, van-e gyermeke az előző házasságából, vagy nincs, összeköltöztek-e, netán egybekeltek – vagy egy villámszakítás után már meg sem ismerik egymást az utcán…

A minap valaki – egy jól tájékozott valaki –, már nem is emlékszem, milyen apropóra, azt mondta, hogy nálunk a családalapítással kapcsolatos adatok kiváltképp titkosak. – Zárolt információ – mondta. – Ez érthető is. A demográfiai mutatók, ha jól meggondoljuk, stratégiai jellegűek, hiszen a fajfenntartás adatai egy nemzet vitalitásáról adnak számot.

Iru mindentudó mosollyal közeledett felém: a Tamással folytatott beszélgetés foszlányaiból már kihámozta a lényeget:

–Van valakije, mi?

–Nem gondolod, angyalom, hogy kicsit indiszkrét vagy? – s meglegyintettem egyik gömbölydedségét a sok közül.

–Úgyis tudom – kacagott. – Ezekben a témákban profi vagyok!

Szerettem, mikor így kibújt belőle az asszonyi tapasztalat. Ilyenkor mindig konstatáltam, hogy ez a nő, aki az enyém lett egy emlékezetes ünnepkor – mely abban különbözött a többitől, hogy mindennek ellenére pontosan olyan volt, mint azok –, ez az asszony, aki akkor a feleségem lett: ma is vonz valamivel. Jelen idők aranykora.

–Jó, jó, nem faggatlak – orron koppintott –, tiszteletben tartom a férfiszolidaritást. Beszéljünk másról. Olyan nyugtalan vagyok, szívem édes. A gürihelyemen mindenki meg van keveredve a választások miatt. Azt mondják, kevesebb lesz a fizu. Bánát szerint még belvillongás is lehet, mert a Fronthatalompárt megint előre fog törni. Te mit gondolsz erről?

–Azt, hogy a tisztelt főnököd törődjön a mosodájával, és ne üsse az orrát a politikába. Tartsa meg magának a megjegyzéseit.

–De mért vagy ilyen „pikírt”, édes Imi?…

–Utálom a főnöködet.

Iru, aki krónikusan a feleségem, és most a kezem közt volt – két válla a két tenyerem közt, és éreztem, hogy valódi húsból van –, meglepetten felpillantott, majd kacéran elmosolyodott, mintha bókot mondtam volna neki. A nyugtalanság azonban tovább munkálhatott benne, mert később habozva egyszer csak azt kérdezte:

–Mondd… nem kellene, úgy nagyobb tételben, bevásárolni?

14.

Itt vannak a vendégek. A Natti-jelenség. Variola-hölgy csillárja. Leviatán belép a képbe.

FLORINDA MÁR a fotelben ült, és kézitükröcskét tartva, zöld szájrúzzsal simogatta az ajkát. A kis Natti peckesen állt, lábát megvetve, kézujjait szétterpesztve – egyáltalán, mindent szétterpesztve és -repesztve magán, amit csak lehet. És most, hogy szembesülök vele, látom: zöld a szeme, világítóan és zavarba ejtően zöld. Úgy három-négy éves lehet a gyerek, négynél semmi esetre se több, s talán a fodros gallér és csigákba göndörödő vagy göndörített haj teszi, de még mindig nem tudom százszázalékos biztonsággal eldönteni, hogy fiú-e, vagy lány. Noha – bizonyos személyes tapasztalatokból kiindulva – a mérleg mégis inkább a fiú mivolt felé billen. Nem a pimasz viselkedés okozza ezt, ahogy a belépő Rafaelre például csúfondárosan nyelvet ölt – Beee! –, hiszen vannak illetlen és vadóc kislányok is, sokkal inkább az az alig hallható morze – pi, pi, pi –, mely a rokon neműnek rokon jeleket ad.

Tehát – csúfondárosan nyelvet öltött. Rafaelnek nem csekély kedve lett volna felképelni, de maga is tudta, hogy ez, sajnos, lehetetlen, hát csak odaköszönt Florindának – Szép jó estét –, és leült.

Az fogadta az üdvözlést: – Neked is, Fil. Hogy vagy? – majd rászólt a gyerekre: – Ejnye, már megint rosszalkodunk? Köszönj szépen.

–Úgy bizony – unszolta Guru is, Rafael nővére –, légy jó gyerek, köszönj a bácsinak.

Ettől a szótól, hogy bácsi, Rafael úgy rándult össze, mintha nyitott szemgolyóját megérintették volna. Mi ez a „lebácsizás” egyszerre? Hiszen a gyerek eddig őt mint „nagyfiút” egyszerűen Ellnek szólította, tegezve, és lehetetlen, hogy Guru ezt csak úgy ukmukfukk elfelejtette. Nem, tagadhatatlan – most már határozottan tudom –, hogy Guru tud néha gonosz is lenni, vannak ilyen indokolatlan szurkálódásai. A kis Natti hízelkedőn Guruhoz törleszkedett, és nyafka hangon azt pöntyögte:

–Inkább Lia néninek köszönök még egyszer, jó? – Guru, mint említettem, három évvel idősebb az öccsénél, vagy netán egy évezreddel. Ő tehát joggal néni. Arról nem szólva, hogy ha gyermek bukkan föl a láthatáron, nyomban kitör belőle a lappangó anya. Most is, elragadtatva magához vonta a gyermeket:

–No nézd, a kis ravaszkát! Micsoda esze van!

–Jó, jó, drágaságom – szólt közbe Florinda –, akkor köszönj a Lia néninek. Ahogy akarod. – S a két nő, Rafaelt mintegy kirekesztve, összemosolygott a gyerek feje fölött. – Ezek itt enyelegnek ezzel a szemtelen kölyökkel – bosszankodott a fiú –, ahelyett hogy lekevernének neki egy nyaklevest. Mért kell nekem ezt végigszenvednem?! – Őszintén szólva Natti viselkedése és a körülötte kialakuló hangulat mindig mélységesen fölzaklatta.

Hátrább húzódott, s leült a loggiaajtó melletti karszékbe. Florinda arra pillantott, a csodamód épségben maradt templomüveg felé, és megkérdezte:

–Mért állítottátok el a loggiaajtót? Csak nem…?

–De – bólintott a fiú. – Tegnap. A külső fal beomlott.

–Borzasztó! – Florinda bájosan összecsapta a kezét. – Nálunk meg Variola hölgy szobájában – Variola hölgy a házinéni, akinél Florinda lakik – leesett a csillár. Még jó, hogy az asztal fölött volt, és arra esett, nem valakinek a fejére. Nattika úgy megijedt, szegény drágám, hogy fél órára megnémult.

–Megnémult?! – ez Guru, Rafael nővére, elhűlve.

Florinda, Natti anyja, komolyan bólintott. Aztán „társalogtak” erről-arról, s Guru közben bizonyos időközönként megjegyezte: – Csak egyetek, vegyetek, ne kéressétek magatokat –, rágicsáltak, kortyolgattak, kapacitálták a gyereket, hogy szavaljon, de az nem állt kötélnek, végül bekuporodott az egyik fotel mélyébe, s ott elaludt, Florinda pedig kinyújtózott, és körülnézett, hogy figyelnek-e rá.

–Nagy újságom van – kezdte talányos arccal. – Ti igazán jó barátaim vagytok, mondhatnám, bizalmasaim, nektek elárulhatom – így, többes számban beszélt, de csak Gurura nézett titokzatos barátnőnézéssel, amitől Rafaelt egyenesen a hányinger kerülgette. – A házunkban van egy albérlő, az alattunk lévő szomszédéknál lakik a kisszobában. Olyan jóképű, fess, meg minden… – Püff neki, kibújt a szög a zsákból – gondolta Rafael. – Azért jött, hogy ezt elkotyogja. A nők mindig tele vannak ilyen mondanivalókkal.

–És? és? – ez Guru. Ki szívügyekhez eddig inkább csak asszisztált, most azonban hangjából szokatlan aktivitás áradt. Hja, mióta – nemrég – neki is elkezdődött valami az életében, ahogy mondani szokták, belépett a körbe, s immár belülről szemlélte a dolgot, más lett a „hozzáállása”. – Mondd már – sürgette –, mert megöl a kíváncsiság!

–Megismerkedtünk. – A női hang itt diadalmas frekvenciára hág. – Nahát, gyerekek, ez a megismerkedés, ez maga egy csuda dolog volt. Én jövök lefelé a lépcsőn – igaz, az a snassz kosztüm, tudod, az a pepita, az volt rajtam, de mindegy, azért ki voltam készítve legalább –, ő meg: munkából hazafelé. No és véletlenül egymásba szaladtunk.

–Hát ez klasszikus! – lelkendezett Guru, Rafael nővére.

Flóra felkacagott.

–De még mennyire, mucuskám, ha tudnád! Akkor rögtön megbeszéltünk egy randit másnapra – Gyorsan ment – vetette közbe morózusan a fiú. – Ne figyelj rá, ne figyelj rá! – legyintett Guru. – Rosszkedve van ma. – Be is mutatkozott – folytatta Florinda büszkén. – Leviatánnak hívják.

Guru mélyet sóhajtott:

–Ilyen névvel, fiam, minden nőt meg lehet hódítani…

–Sokat beszélgettünk – mesélte Florinda. – Leviatánnak nagy tervei vannak, ő egy igazi ambiciózus ember, ezt is kedvelem benne – majd ha megismered személyesen, meg fogsz érteni. – Arca szinte elváltozott. Nyilvánvaló, hogy fülig bele van habarodva az illetőbe.

Guru – turbékoló helyesléssel:

–Szívesen látjuk, bármikor szívesen látunk benneteket, csak jöjjetek, ugye, Fil drágám?

–Ó, igen – mondta Rafael, Guru öccse. Mintha a fogát húznák. – De most nekem sajnos dolgom van, nem időzhetek tovább – tette hozzá gálánsan – a hölgyek társaságában. – Valamire, lám, mégis jó az illemóra, amit az iskolában kaptunk – gondolta. – Különösebb sebesülés nélkül távozom a hadszíntérről. – Már a saját szobájából, csukott ajtó mögül hallotta, ahogy Florinda suttogva és aggodalmasan megkérdezi:

–Mi van vele?

–Á, semmi, semmi. Csak tudod, ideges. Holnap próbát játszik egy zenekarnál, és ugye, mégse mindegy, semmilyen szempontból, hogy felveszik-e, vagy sem.

–Ja? Az más.

Hamarosan felhangzott pusmogásuk, a „meghitt beszélgetés”, melyben a fiú úgyis csak ötödik kerék lett volna, vagyis: fölösleges.

Végighevert az ágyán és a plafonra meredt. Tulajdonképpen, a lényeget tekintve, akár benn is maradhatott volna, hiszen úgyse tud semmi érdemlegeset csinálni a holnapi nappal kapcsolatban – későre is jár, a házirend megsértése nélkül nem gyakorolhat, talán majd reggel, ha mást nem, legalább bejáratja a kezét – mostanában sajog a hüvelykujja, a „támasztóujj”, kicsit ki is sebesedett –, figyelmeztetni kell Gurut, hogy varrja már meg azt a párnácskát oda, miből áll az neki, két öltés – azt hiszem, itt már lassan álomba révedt a fiú, úgy, ahogy volt, ruhástól, még azt gondolta: – Istenem, miről tudnak ezek ennyit povedálni, be nem áll a szájuk – üresjárat –, csak nőkkel ne legyen dolga az embernek – s egyszer csak Hermint látta maga előtt, Auréliusz húgát, amint a lépcsőházi korláton áthajolva lenézett rá, kerek holdarca volt – és feljött az égre –, nahát, hogy mik vannak…

15.

Élők Napjának reggele. Pár szó a Frontál téri eseményekről. FHP-tüntetés. Dörrenés a telefonban.

–MILYEN JÓ, hogy ma ünnep van! – Mellettem az ágyban egy fényfolt mondta ezt, a sárga fényfoltból lassan kibontakozott a feleségem arca, testtelenül ide-oda himbálódzva. Karját súlyos meztelenséggel rárakta keresztben a mellkasomra – szokott póz kettőnk pihenésénél –, a hús mélyén a sejtek puha álommal még aludtak benne, attól volt ilyen nehéz a karja. – Túl sok dolog történik mostanában, szívem édes, nem? – súgva mondta, hogy fel ne ébressze a gyereket. Lurkó, aki a fiunk, a másik szobában, szobácskában szörcsögve szuszogott, éjszaka, mint már említettem, mindig tele lesz váladékkal az orra, és egy elromlott hűtőszekrény géphangjait hallatja kis embertorkából.

–Úgy szép az élet, ha zajlik – mondtam.

–Ez vagy te. – Kicsit duzzogott. – Veled soha nem lehet komolyan beszélni.

Egyébként Élők Napja volt – még gyerek voltam, mikor a Halottak Napja mintájára hivatalos állami ünneppé deklarálták ezt a napot –, azóta a naptárban is piros betűsként szerepel. Egy ideig nagyon közkedvelt volt. Élünk, virulunk, vidámság a mi utunk feliratú transzparensek lengtek, Aki él, sose fél feliratú óriás léggömböket eregettek – kedves, nyugalmas, majálishangulatú ünnepnap volt, kötetlen és fesztelen: forró virsli, céllövölde, keleti csemegék, forgókerék és társai. Manapság zordabb jelleget öltött, a gyermekek számára nem nyílt többé szórakozás, unatkozva ténferegtek és nyűgösködtek, s mióta az egész dolog kötelezővé is vált, végképp báját vesztette – noha, tegyük hozzá, az asszonyok még így is mindig örömmel kiöltöznek, „kipöttyennek” az alkalomra, de hát ennek a lényeghez semmi köze. Kötelesek vagyunk kivonulni a Frontál térre és végighallgatni a hivatalos küldött ünnepi szónoklatát. Mindahányan. Mi is ott leszünk persze délután – nekem legalábbis, státuszomat tekintve, mindenképpen meg kell jelennem, sose lehet tudni, kik, hol és hogyan tartják az ilyesmit számon.

No de most még reggel volt, és mi az ágyban heverésztünk langyos semmittevéssel. Mellettem az arc, mely most már végképp átalakult a feleségem arcává, lassan folytatódni kezdett lefelé: vállak, mellek gömbölyödtek alá, és az is ő volt, az egész mindenség, az egész miskulancia, a rásimuló sárga csipkés selyeminggel – mintha már láttam volna ezt a hálóholmit, dereng, nyilván azé az asszonyé, akit Irunak hívnak, és aki hosszú évek óta a hites feleségem. Megvilágosodás.

Kintről, az ablak alól heves hangzavar hallatszott, felcsapott – ez már így fog menni, míg véget nem érnek a választások, csakhogy még az első fordulóhoz sem tűztek ki időpontot – s ki tudja, hány lesz? – várnak valamire – de vajon mire? Ez még mind csak az előjáték. Nem is tudom, de valahogy ez az egész ügy olyan szétfolyó… csődöt mond minden politikai szakértelem, soha semmi biztosat nem lehet tudni, az információ kipereg az ember keze közül; mindig csak rebesgetnek valamit, aztán esetleg egészen más oldalról, másfelől következik be a változás, ami sajnos – mit szépítsem a dolgot? – mindig negatív.

Nézetem szerint politikai szempontból meglehetősen kockázatos belemenni efféle játszmába, bizalmatlan közhangulatot szül az ilyesmi, annak melegágya lehet – márpedig mint felelős vezető elégszer tapasztaltam, hogy ahol a bizalmatlanság egyszer felüti a fejét, ott már régen rossz… De hát ők tudják, ott fenn, végtére is mit érdekel engem? Nem az én asztalom.

Egy hang odakint vészes erővel azt süvöltötte:

–Dán! Dá-án!

Nem tudom, női hang volt-e, vagy férfi-, oly mértékben torzulást szenvedett. A Fronthatalompárt jelöltjét éltetik. A hang hisztériásan – vagy eksztatikusan? – elcsuklott, aztán belefúlt az általános hangzavarba. Rossz érzés fogott el. A Fronthatalompárt, mely középszerű, kis taglétszámú csoportocskának indult valaha a pártok között, némi szabados felhanggal, amit egyesek megmosolyogtak, másoknak majdnem imponált, alig néhány év leforgása alatt fölfejlődött az élvonalba, s hovatovább, törekvésének megfelelően, kezébe kaparintotta a vezető szerepet. Számadatok természetesen ezt nem hitelesítik, de észbontóan sok hívet toborzott, ahogy mondják, „zászlaja alá”.

Én a magam részéről – bár ezt ma már elég kínos így megfogalmazni – változatlanul nem tartom rokonszenvesnek célkitűzéseit, de nem egy ismerősöm adózik elismeréssel az eredményeknek. Beszélgetésben lépten-nyomon hökkentő meglepetések érik az embert e téren, olyan irányból is, ahonnan a legkevésbé sem várná. El kell ismernem, hogy a nejem tisztelt főnöke, mikor az FHP előretörésével kapcsolatban belvillongást emlegetett, igazán nem fogott mellé. Csakugyan fennáll ez a lehetőség. Más kérdés, hogy mikor Iru ezt nekem itthon előadta, kicsit bedühödtem, és talán nem megfelelőképpen reagáltam, de hiába, ez a Bánát számomra mindig is vörös posztó. Nem bírom, nem szenvedhetem az olyan férfiakat, akik gőzölgő női közegben – márpedig könyörgöm, mi más egy mosószalon, ha nem ez? – mint egyedüli bájgúnár fitogtatják a nagy eszüket. Persze ah és oh, közcsodálatra. Gyatra kis kielégülés, pfuj.

–Csukd be az ablakot, szívem édes – kérte bágyatagon a feleségem –, rémes ez az üvöltözés. Sose tudja magát kialudni az ember.

Nem csekély lelkierőmbe került kikászolódni az ágyból, de megtettem. Megtettem neki. Az ablaknál, ahogy félrevontam a függönyt és lepillantottam – elmondhatatlan látvány tárult a szemem elé. A szenvedélyes tömeg. Nyilván felhergelték őket – mesterségesen felkorbácsolt hangulat –, ez is a választási manőverekhez tartozik, ennek a fogásnak már ekkora szakálla van, de mindig beválik. Jó iskolát járhattak a taktikusaik, hogy sikerült indukálniuk ilyetén magasfeszültséget.

Amint jobban szemügyre vettem őket, észlelnem kellett, hogy voltaképpen nincsenek is olyan sokan, csak a hőzöngésük kelti azt a látszatot.

–Csukd be már, még meglátnak így – sürgetett Iru.

Becsuktam az ablakot, elhúztam a függönyt és gyorsan visszabújtam az ágyba.

–Remélem, anyád nem szerencséltet bennünket éppen ma – mormoltam. Idilli fekvés. Iru karját átemelte a szememre, a nyomástól pillanatok múlva vörös ködök kezdtek úszkálni az ép szemem szemhéja alatt, és lüktetve tovagyűrűztek. Világtalan párja a puha női kar melegét érezte csupán, érzékelte, és nem produkált ilyen frenetikus változásokat. A kartól balra megszólalt egy hang – a feleségem hangja, csakis az lehet –, és így válaszolt:

–Én se örülnék, ha mamuka kimerészkedne ebben a zűrzavarban, gondolhatod. Fellökhetik.

–Combnyaktörés – mormolom maliciózusan, és fekszünk. Feküdtünk. A hangzavar kinn, ahogy távolodott, morajjá enyhült. Zsongás. Ha bármiből fakad is, nem zavar, inkább elringatja az embert.

Csakhogy a nagykönyvben az volt megírva, hogy aznap nekünk már ne legyen békesség se földön, se égen. Megcsöndült a telefon. Szaggatott, tehát interurbán jelzéssel, ami az emberben – bennem – már eleve mindig némi nyugtalanságot kelt. A zsigerekben hirtelen minden megélénkül. Különösen, hogy a barátom már jó ideje nem jelentkezett… Máris az asztalkánál álltam – ki tudja, mikor s hogyan hagytam el az ágyat, vannak ilyen csodák –, és kezemben a kagyló. S a következőt hallottam, kérem, ha hiszik, ha nem: valaki azt kiáltotta: – Állj! – aztán lövés dörrent – nem, nem tévedek, nem téveszthetem össze mással, katonakoromban a lőgyakorlatok elég élesen és félreérthetetlenül emlékezetembe, hallóidegeimbe vésték ezt a speciális hangot –, lövés dörrent, és a távkapcsolat abban a minutumban szétszakadt, abbamaradt, beugrott a normál vonal. Megkövülten tartottam a kagylót, balsejtelmeim, melyektől állandóan szenvedek, sötéten rám ereszkedtek. Irunak feltűnt leírhatatlan arckifejezésem, és megkérdezte:

–Mi van, Imi?

–Szétkapcsolódtunk – mondtam, és letettem a kagylót. Hogy mit hallottam, nem árultam el neki.

–Nem is tudod, ki volt?

–Sejtelmem sincs. Szétkapcsolódtunk, még mielőtt megszólalhatott volna.

Komor voltam, Iru pedig fixírozott.

–Nekem itt ne játszd meg magad, tudom jól, mi jár a fejedben. Elég rád nézni: lesír rólad, hogy Tamásra tippelsz. – Nem feleltem. – Gondolkozz egy kicsit! Hiszen az, hogy szétkapcsolódik, mindennapos eset, nem egy tragédia! – tört ki Iru, már idegesen. – Én mindent megértek és akceptálok, de ha őszinte akarok lenni, te már egész bedilizel ettől a Tamás-ügytől, szívem édes. Plem, plem. Teljesen betett neked. Úgy viselkedsz, hogy igazán… szóval: kritikán aluli. Még a Saci se kerít ekkora feneket a dolognak, pedig ő az édestestvére. És az ember, ha csak lehet, azért ne legyen pápább a pápánál. Hogy arról már ne is beszéljünk, miképp viszonyul őnagysága a mama távollétéhez. Nézd, Imre, én tudom, hogy ez neked mennyire fontos, meg minden, nehogy azt hidd, én is aggódom és izgulok, de azért jobb lenne egy kis mértéket tartani. Kicsit blazírtabbra venni.

–Igazad van – mormoltam. De pattanásig feszült idegzettel csak arra vártam, hogy újra megszólaljon a telefon, odaugorhassak, felkapjam, belehallózzak… Ám a telefon néma maradt.

16.

A próbajáték. Borgiani-tétel. Gregorián – személyesen! Előző este: veszekedés Guruval. Matild gyereke? Hermin-lépcsőház. Ah, ah, Achilla néni…

MIKOR RAFAEL, Guru öccse a kapualj sötétjébe lépett – Herminék kapualjáról van szó –, már mindenen túl volt. Táskájában ott lapult a négyszögletes, doboz formájú kis tok, az oboa tokja, s benne a szétcsavart hangszer, amint szokott, három darabban. Lila bársonyon. S a lapos dobozka a nádfúvókákkal meg az üvegcse a beáztatáshoz – egyszóval az egész fölszerelés. Ott lapult mindez a táska egyéb titkai közt, melyeket még én sem ismerek – nekem sincs szerencsém ismerni –, jóllehet emészt utánuk a kíváncsiság és éltet a remény, hogy egyszer majdcsak sikerül őket megpillantanom, pillantásvégre kapnom.

Túl volt mindenen. Értve ezalatt a próbajátékot a zenekarnál, mely korántsem úgy zajlott le, mint azt előre elképzelte.

Öten ültek fenn a nagyasztalnál, a jelentkezők székeken sorban a fal mellett, és egyenként szólították őket, hogy úgymond, fáradjanak középre. A bírálóbizottság főhelyén Gregorián ült, a híres karmester – a fiúnak nem volt nehéz felismernie, elégszer láthatta vezényelni koncerteken. „Jellegzetes koreografikus gesztikulációja a maga plaszticitásában felejthetetlen!” Így a sajtó. Mikor Rafael, Guru öccse került sorra, Gregorián odahajolt a mellette ülőhöz, és kedélyesen megjegyezte: – Valaha magam is oboáztam – majd intett, hogy kezdheti.

A fiú Borgiani szólószonátájának virtuóz harmadik tételét játszotta – érezte, hogy pocsék, amit produkál, ujjai nem engedelmeskednek, formaérzéke kihűl, a felső regiszter rozsdás, a trilla egyenetlen. Teljes csőd… – lelkiereje végső megfeszítésével befejezte. – Ez a Borgiani egész tehetséges zeneszerző volt – jegyezte meg Gregorián –, jóllehet már a maga korában is kissé divatját múlta az ilyen szeriális felfogás, nemde, kedves kolléga? – A kolléga odamosolygott: – Az „eleve elrendelés”, hát igen. – Ez szellemes volt! – így a karmester, s nevettek. Rafael, Guru öccse megsemmisülten állt. Ácsorgott. Ácsingózott. Toporgott. Végül Gregorián intett, hogy lépjen közelebb. Az asztalon előtte fekvő ívre pillantott.

–Maga nős? – kérdezte.

–Nem, dehogy – hebegte.

–Ja, pardon, ez nem a maga lapja. Hm… – Másikat húzott elő. Tekintete végigfutott rajta. – Szóval zeneelméleti képzésben is részesült. Tud kottát olvasni prima vista?

–Meglehetősen.

–És a ritmuskódot ismeri?

–Igen.

–Akkor esetleg az ötösöknél is alkalmazható szükség esetén. Persze csak bizonyos kisegítő szolgálatokhoz, egy kis gyorstalpaló, átképző tanfolyam elvégzése után… No, majd meglátjuk. De remélem, tisztában van vele, fiatal barátom, hogy ez nem könnyű kenyér? Teljes foglalkoztatottságot semmiképpen sem tudunk biztosítani. Jó, jó – folytatta, még mielőtt a fiú felelhetett volna –, most menjen szépen haza, majd értesítjük. – S mikor Rafael, Guru öccse halálsápadtan már fordult volna, Gregorián hirtelen egyenest a szemébe nézett – vesékbe látó, gyönyörű szeme van Gregoriánnak: – Ügyesen játszott, fiam. Ügyes. Egészen ügyes.

Újra hallotta a szavakat, míg lassan vánszorgott föl a lépcsőn a másodikra, Herminék lakása felé. Ólomsúly ült a lábaiban. A lelkében is. – Biztos, hogy nem vesznek föl. Lehetetlen. A másik oboista sokkal jobb volt, magam is meg tudom ítélni, van annyi önkritikám. Az az átkozott este! – keze ökölbe szorult –, mindennek az az oka! Ha akkor módom van gyakorolni, rátenni az i-re a pontot, ahogy elterveztem, az egész dolog másképp alakul. De hát az én drága nővérkém fütyül arra, hogy velem mi lesz. Neki épp akkor, ilyen döntő pillanatban szottyan kedve vendégeskedni! Egy jó testvér az ő helyében azt mondta volna a barátnőjének: ne haragudj, ma este nem lehet, majd holnap. Ez a legkevesebb. Ennyit igazán elvártam volna tőle.

Eszébe jutott a „nagyjelenet”, mely Florindáék távozása után tört ki kettejük közt. Jó késő volt, Florinda kézen fogva vonszolta maga után az álmából fölvert, nyűgös gyermeket. Rafael ekkor újra előjött menedékéből, de már csak azért, hogy éles szemrehányásokkal illesse nővérét.

–Te egyáltalán nem vagy tekintettel rám, sem a jövőmre! – vágta keserűn a szemébe. – Csak a magad szórakozása, az a fontos.

–És ezt te mondod nekem, te? – kiáltotta Guru –, akiért feláldoztam a fiatalságomat?! Ha már egyetlen gyakorláson múlik, úgyis megette a fene az egészet. És gyakorolhattál volna délután is. Ott volt neked az egész délután. Arról nem én tehetek, ha te ellébecolod.

–Kikérem magamnak – döfött vissza sötéten Rafael. – Nekem életfontosságú elintéznivalóm volt.

–Képzelem – Guru hangja csípős lett.

–Különben is, vedd tudomásul, hogy torkig vagyok már Florindával meg a porontyával. Idáig vagyok! Érted? – folytatta hevesen a fiú. – Ahogy agyonkényezteti, eljátssza a nagy, szent anyát.

–Nem szégyelled magad? Belőled, fiam, alapvetően hiányzik a megértés – mondta Guru, majd hevesen öccse felé kapta a fejét: – És tudod, mit? Egyet mondok én neked: inkább legyen valaki „nagy, szent anya”, ahogy mondod, mint olyan cafra, aki eldobja magától a kölykét.

Rafael elképedt. Hogy jön ez ide?

–Kiről beszélsz? Nem értelek – valami ilyesformát mondott a fiú. – Nem értelek – bár az is meglehet, hogy csak értetlenül bámult a nővérére, és nem szólt egy szót sem – ez a legvalószínűbb: értetlenül bámult. Guru pedig kitálalt, nem kérette magát:

–Na ne mondd nekem, hogy nem tudtad. Nem tudtad, hogy a te híres Auréliuszod nővére, a Matild addig romantikázott, amíg gyereke nem lett, aztán a fattyút az állam nyakába varrta? Ott van valamelyik menhelydében. Na ne járasd velem a bolondját! Mindenki beszéli. Te csakugyan nem tudtad? – nézett rá hirtelen csodálkozva, és felkacagott. – Ó, a kis ártatlan!

Rafael, Guru öccse még itt, a lépcsőházban, Auréliuszék lépcsőházában is visszahallotta ezt a nevetést. Nem ment ki a füléből. Valóban – tanúsíthatom – nagyon sértő és kellemetlen nevetés volt. A fiú rossz érzése még csak fokozódott, ha arra gondolt, hogy e balsikerű napnak koránt sincs vége, még hátravan a java: a találkozás Hermin bátyjával, Auréliusszal. Vajon milyen lesz ez a találkozás? S az új tudás birtokában ő vajon milyennek fogja látni Auréliuszt? Felleli-e benne a régi barátot? S felfedezi-e az új vonásokat, új tulajdonságokat, melyeket a szerelem gerjesztett benne? – Nem, nem tudom neki megbocsátani. Ha kerékbe törnek, akkor sem tudom megbocsátani, hogy nem szólt nekem erről. Nem avatott be a „titokba”… Mit tegyek?!

Mire felért az első emeletre, már hozzászokott szeme a félhomályhoz. A jobb oldali nyitott lakásajtó előtt egy öreg hölgy állt kinn, és szép, régimódi műszőrme bundáját tisztogatta, kefélte, szikrázott a szőr a kefe alatt. – Készül a télre – villant át a fiú agyán, s ez a kép, a bundáját kefélő öreg hölgy bájos képe örökre belém égetődött. Rafael ismerte a hölgyet, s mindig köszönt neki. Most is:

–Csókolom, Achilla néni.

–Jó napot, fiam – bólintott a hölgy, bundáját magához ölelte, s mint megtestesült búcsúmosoly, integetés és búcsúcsók, visszahúzódott az ajtó mögé.

17.

Tömeg a Frontál téren. Ünnepi szónoklatok. Lurkó rosszalkodik. A gyanakvó Csuki.

A MEGAFONBÓL a Nem kis kaland az élet kezdetű közismert bulvárdal áradt – persze, kiszolgálják a tömegízlést –, kórus előadásában, a szólót erőteljes női vagy fiúhang intonálta, sokan vele dúdolták önkéntelenül. Jó bő másfél órája álldogáltunk már ott egy helyben, belepréselődve a tömeg közepébe. Az éneknek egyszer csak vége szakadt, s egy hang csöndre intette az egybegyűlteket – behízelgően sima hang, de valamimód kérlelhetetlen, éppen ezért hatékony –, a tömegzsongást mintha elvágták volna, fülsértő némaság váltotta fel, mely negatív előjellel, hátrafelé haladva végül elviselhetetlenné fokozódott. Sok-sok külön kis némaság gúlába rakva. Ha valaki akár csak pisszenni mert, a környülállók karvalytekintete nyomban belefojtotta a szót. A feszültség ilyetén foka még a gyerekek számára is érzékelhető: a leghaszontalanabb kis rosszcsont is megszeppenve pislogott.

Lurkó fiam nedves praclija úgy piheg a kezemben, mint valami állatka – kamaszkori élmény támad tőle újjá bőrömön: Boldizsár tanár úr annak idején a Fajfenntartó Múzeumból, ahová bizonyos szakmai kapcsolatok fűzték, kikölcsönzött egy eleven fehéregeret és behozta az osztályba, sorra megfoghattuk, tapintottuk – Lurkó keze éppúgy lüktetett, mint az egértest akkor. Gyanítom, hogy egy külön, pici szív van neki ott benn, a kezében, tenyere húspárnáiban valahol, hiszen a gyerekek teljesen mások testileg, mint a felnőttek, ez a pici szív ficánkol és hánykolódik – később majd persze elkorcsosul, visszafejlődik, felszívódik, ez a dolgok rendje.

–Papuci – suttogja Lurkó egyszerre csak, átható hangon –, mért nem megyünk már haza?

–Pszt… – inti le helyettem Iru, a mindhalálig tartó feleség, ki gyermekünk másik kezét fogja –, nem szabad beszélni. Látod, a többi kisfiú és kislány milyen szép csöndben van? – s egy kislányra mutat, ki mély depresszióba süllyedve csücsül, mint zsámolyon, az édesapja cipője orrán. Kuporog.

A gyerek hangulatának már eleve nem tett jót az indulásunkat megelőző otthoni készülődés – a felgyorsult idő, sebtében behabzsolt ebéd, előcibált ruhadarabok röpködése, meg az ilyenkor óhatatlanul élesebb, pattogós beszéd –, ez az egész kapkodás, amire rákényszerültünk. Az történt ugyanis, hogy a házfelügyelő, akihez csőpostán futnak be a közértesítések, késő délelőtt váratlanul sorra csöngette a lakásokat: – A Frontál tér, kérem, egy órától le lesz zárva, addig tessenek mind kifáradni a helyszínre, most gyött a hír – no és ezzel a nyugalmas tötyögésnek befellegzett. Nem értettem ugyan, mire jó ez, miért kell összecsődíteni a népet két teljes órával előbb – hiszen az ünnepi szónoklat csak három órára volt jelezve –, de hát ez a meddő tépelődés mit sem változtatott azon, hogy sietnünk kell. Lóhalál.

Otthonunkban minden felborult és felbomlott. Iru összecsapta az ebédet, a gyerek finnyásan, kényeskedve és a szokottnál is ügyetlenebbül kanalazott, inkább csak piszkálta, játszott az étellel, nem lehetett kivárni, a feleségem felkapott egy másik kanalat, s míg a gyerek a magáéval a tányérban turkált, addig ő rohamtempóban etette, mondhatnók, tömte: – Hamm, kinyitja, jaj, de fincsi – fújdogálta a kanalat, ám a gyerek félrerántotta a fejét, teljes félfordulat: – Nem is igaz, pfuj! Megégeti a számat!

Szembogara félelmetesen kitágult, láttam, hogy nagy fekete lyuk tátong benne, s az a visszás érzésem támadt, hogy ezen a lyukon át nem beömlenek, hanem éppenséggel kifolynak a dolgok. Lurkó, aki a feleségem fia, szembogarán át kifelé zúdítja szervezetének, szerkezetének titkait, bárki lejegyezheti őket – esetleg titkosírással –, s az így nyert információ nyomán, minden szeretet nélkül, ingyen és bérmentve hozzájuthat a kulcsokhoz. Valósággal megkönnyebbültem, mikor pislogott.

Anyja közelítette felé a telire mert kanalat, a gyerek szája csukva maradt, sőt, olyan szorosra zárta ajkait, hogy csak egy vonal látszott helyükön. Közben rázta is a fejét, hogy majd leesett – néma m-m, m-m, azaz: nem, nem.

–Hát én ezt az ingyencirkuszt nem csinálom tovább! – Iru megrántotta a gyerek nyakán a partedli szalagját, az kioldódott, Lurkó fiam meg lekapta, odavágta és felugrott:

–Mosd átmegyek a Lalikához jádzani! – Lalika, vagyis Alizka, az eggyel lejjebb lakó özvegyasszony kislánya, Lurkóval kábé egykorú, de Iru, a feleségem módfelett nem szereti, ha együtt hancúroznak – szerinte ez a fékezhetetlen, buja kis hölgyönc szemlátomást rossz hatással van a mi angyalkánkra. Lurkó már szaladt is az ajtóhoz, és lábujjhegyről megragadta a kilincset.

–Most nem lehet, kisfiam – magyarázta Iru, a körülményekhez képest meglepő szelíden –, nem mehetsz sehová, hiszen tudod, hogy el kell mennünk. Rögtön indulunk. Nézd meg, hogy vasalja ki anyu a papuci ingét. – Nem kell már kivasalni – vetettem közbe –, ne töltsük az időt. – Nem adhatom rád, szívem édes – érvelt Iru izgatottan –, mintha a kutya szájából húzták volna ki.

–Át akarok menni a Lalikához, igenis át akarok! – toppantott Lurkó, és szeme könnyel telt meg. – Ha nem engedtek, akkor mindjárt sírok!

–Édes Imi, szólj már rá – könyörgő hang. – Látod, hogy nem bírok vele.

Világos, hogy nem tett jót a gyereknek ez a zaklatott légkör, s amint ott ácsorogtunk a tömegben – egy fáradt és verejtékes férfi meg egy sápadt, elpilledt nő –, csak összenéztünk a nyűgös kis harmadik feje felett, s lélekben teljesen igazat adtunk neki.

A tölcséres hangszórók tevékenysége egyszer csak megélénkült. Valahonnét elölről, a szószék felől, ahová mi sajnos már nem láthattunk el – még én sem, az én magasságommal –, hacsak a gyerek nem, ki már ekkor a nyakamban ült, homlokom köré kulcsolva izzadt kis karját, én meg térdfixes bokáját markoltam, hogy ne kalimpálhasson – de hát azzal, amit ő lát, vagy sem, nem sokat érünk. A szószék felől enyhe moraj indult s gyűrűzött felénk, nyilván most lépett az állami küldér az emelvényre – megnéztem a karórámat, hát, ami a pontosságot illeti, arra nem lehet panasz: pont három óra –, s ekkor felhangzott: – A rendezőbizottmány nevében köszöntöm a tisztelt megjelenteket, egyúttal felkérem a vezető pártok tisztségviselőit, foglalják el helyüket a tribünön.

Mozgolódás – amit a megafon membránja érzékenyen regisztrált. Aztán néhány beszéd következett – persze megpróbáltak párhuzamot vonni az Élők Napja és a választási előkészületek közt, saját pecsenyéjét sütögette mind –, voltaképpen érdektelen beszédek voltak, legalábbis én a magam részéről nem találtam egyikben sem revelációt, annál érdekesebb volt a másnapi sajtóvisszhang, mely Dán úrnak, a Fronthatalompárt jelöltjének beszédét mint kiemelkedőt méltatta, ugyanakkor a rendezőbizottmány nevében egy sose hallott név utólagos elnézést kért a tér szélén bekövetkezett sajnálatos incidensekért és atrocitásokért. Csak bámultam. Miféle atrocitásokról beszél ez?

De mások, úgy látszik, tájékozottabbak voltak nálam. Még az a pipogya Csuki is, a helyettesem. Speciális, sokdioptriás szemüvege mögött aprónak tetsző szemét – másnap – sejtelmes arccal rám villantotta:

–Na mit szól hozzá, igazgató úr? Mit tetszik szólni hozzá? Szép kis jelenetek voltak, mi?

–Én nem láttam semmit. Mi a tömeg közepén álltunk.

–Nem kell titkolni – vágott a szavamba. – Bennem száz százalékig megbízhat. Én egy korrekt ember vagyok, kérem.

–Nézze, kedves Csuki, felesleges bizonygatnia. Ha én egyszer azt mondom, hogy nem láttam semmit, akkor nem láttam. Értve vagyok? Mi okom lenne letagadni?! – Ügyelnem kellett, mint nem egy beszélgetésünknél Csuki úrral, hogy ki ne jöjjek a béketűrésből.

–Azt az ember sose „tudhassa” ugye – mondta somolyogva. – De nyugodt lehet, igazgató úr, én hallgatok, mint a sír.

Csönd lett. Hirtelen kapcsoltam: ez a tetű azt képzeli, hogy én netán belekeveredtem az atrocitásokba – de hogy jut eszébe ilyen abszurdális föltételezés? És épp velem kapcsolatban?

–Ide figyeljen, Csuki – mondtam. – Magának nincs miről hallgatnia. Csak nem gondolja komolyan, hogy én, pont én, nekiállok ott bunyózni, vagy mit tudom én, egy ötéves gyerekkel a nyakamban? Na neeem. Még viccnek is rossz.

Ingerült voltam. Igen. Csuki, úgy látszik, megsértődött ezen. Elkomorult, hangja hűvös lett, mint a szél:

–Én nem gondolok semmit, igazgató úr. Gondoljanak mások. Nekem csak tessék kiadni mára az utasításokat, mert telik az idő. Aztán én leszek a felelős, ugye?

Szemüvegét lekapta és lázasan tisztogatni kezdte. Szeme, mely a vaskos, csiszolt üveglencse mögött, mint mondtam, természetellenesen kicsinek – gombszemnek – tetszett, most így, meztelenül, hirtelen megnőtt – ez a nagy szemű Csuki már egy másik Csuki úr, nem az, akit ismerek. Ki ez az ember?… hogy kerül ide?… Sohase láttam.

18.

Hermin és Benilda kacagójelenete, majd Hermin nevetése. Vízellátási ügyek. A leányzó megsértődik.

HERMIN KIROHANT. Tíz szót se váltottak, és kirohant. Bevágta maga után az ajtót. Visszhangzó csattanás, kis malterdarabok cöcögve lepörögnek. Rafael, Guru öccse döbbenten ült. A pamlagon, ahol még előbb ketten ültek. Tökéletesen ártatlannak érezte magát. – Mit mondhattam, amitől így felhúzta az orrát? – töprengett, s megpróbálta felidézni kurta párbeszédüket. – Kész hisztérika. Rögtön kiborul. Semmiben sem hasonlít a bátyjára. – Ugyanakkor azon kapta magát, hogy tulajdonképp nem is tűnik ellenszenvesnek ez a túlhajtott érzékenység. – A lányokban mindig van valami idegesítő plusz. Valamiben mindig túltengnek.

Szóval hogy is volt? Lássuk csak.

Nem várta őt. Hermin nem várta őt a lépcsőházban. No jó, nem ácsoroghat ott esetleg órákig, hiszen teljesen kiszámíthatatlan volt, mikor ér ide. De benn azért persze várhatta. Rafael, mielőtt az előszobaajtónál meghúzta volna a bejárati harangot, még el is képzelte, kiszínezve, miképp zajlik le ez a várakozás: Auréliusz húga a pamlagon – ezen itt, ni! – ül, kezében csipkés kis zsebkendő, néha harapdálja – kemény lábizmokkal ül, ugrásra készen, hogy ha megszólal a harang, bármely pillanatban rohanhasson ajtót nyitni. Feszíti, feszegeti belül a rengeteg mondanivaló, ami tegnap kimaradt, hiszen jelezte: – „Rengeteg minden maradt ki a beszélgetésünkből” – és úgy illik – vagy talán nem is illemből, hanem őszintén –, hogy kíváncsi legyen arra is: mi történt a próbajátékon? Az a legjobb, ha első szava, első kérdése épp erre vonatkozik…

Mindebből semmi se vált valóra. Ó, nem. Mikor a fiú meghúzta a harang zsinórját, borzasztó sokáig – időtlen időkig – nem nyílt ki az ajtó. – Hát mi ez, a fülükön ülnek? Vagy nincs itthon senki? – Már kis híján sarkon fordult, hogy elmegy – Szép kis vendégvárás, mondhatom –, mikor lábdobogás és nagy kacagás támadt az ajtó mögött – majd kinyílt. Következik a látvány: Benilda, a házvezetőnő és Minka egymás nyakába borulva fuldokolnak a nevetéstől, mert mindkettő azt hitte, hogy a másik nyit majd ajtót – végül összeütköztek a nagy sietségben –, kuncogás, vihogás, hahotázás minden árnyalata, iszonyúan kacagtatónak találták, ami történt, Hermin és a fiatal házvezetőnő – helyzetkomikum –, Rafael, Guru öccse pedig kényszeredett félmosollyal szemlélte a jelenetet.

Benn aztán – miután kéz a kézben: elöl a lány, mögötte, kicsit vontattatva magát Rafael, Guru öccse – végigszaladtak a nagyebédlőn, honnét szétkígyózik minden irányban a lakáslabirintus – erre még feltétlenül ki kell térnem egyszer részletesebben, el kell mesélnem, legalábbis meg kell próbálnom elmesélni ezt a lakást, hiszen mélységi ismeretek fűznek hozzá, el kell mesélnem, hogy milyen is, a maga csodálatos zegzugaival, láthatatlan szellőktől nyíló, csukódó, csapódó ajtóival, rejtelmes, ezerszemű helyiségeivel és átjáróival –, nos, benn aztán – meglepő metamorfózis – egyszerre mintha nem ugyanaz a lány állna Rafael előtt. Arcán az iménti, kicsattanó vidámságnak nyoma sincs, eltűnt a pír, a szemekből a csillogás. – Semmi, semmi, ne törődj velem, kicsit rosszul vagyok – legyintett –, néha úgy rám jön az ilyesmi. – Zárójelben megjegyzem, Rafael, Guru öccse soha nem érezte, nem érezhette magát biztonságban Hermin mellett – a fentebbi kis jelenet is tanúsítja –, s ez kapcsolatukban a későbbiek folyamán nyilván egyre gyötrőbbé válik.

–Talán valami erősítőt vagy idegnyugtatót kellene szedned – hebegte a fiú, s nem tudta, mitévő legyen.

–Pfih, hogy neked mik nem jutnak eszedbe! – Hermin elnevette magát, ám ez a nevetés sem hasonlított már semmiben sem ahhoz a felszabadult bugyborékoláshoz, ami nemrég még fölverte az előszobát – ez száraz és mondhatnám, undok kis nevetés volt, vagy talán inkább kaccantás – Kinevet! –, s már folytatta is Hermin: – Tulajdonképpen miért jöttél? – Szeme a fiúra szegezve: maga az ártatlan csodálkozás. Miért jöttél, miért jöttél! De még mielőtt a fiú bosszús arckifejezése kialakulhatott, stabil formát ölthetett volna, a kezénél fogva odavonta őt maga mellé a pamlagra, akárcsak tegnap – s ettől kezdve még majd annyiszor:

–Jaj, ne haragudj, de igazán, de komolyan, ne haragudj – gyermekesen kérincsélő hang –, ugye nem haragszol, no mondd! Egy pillanatra kiment a fejemből – de hát csoda? Ha te tudnád, mennyi bajunk van mostanában. Az egész család – pszt! – rémes helyzetben van… Szóval mi történt a próbajátékon? Felvesznek? Mondd, mondd – sürgette –, azóta, hogy elmentél, másra se gondolok, csak erre! Már alig vártam, hogy halljak valamit. – Közben úgy hajtogatta, gyürkélte a fiú kezét, mintha ruhaanyag lenne. A kéz. Megint a kéz. Rafael szívesen elhúzta volna, de ilyen bizalmas helyzetben az efféle gesztus nehezen megoldható a sértődés veszélye nélkül – újból itt tartunk. Hermin, Auréliusz húga sajnos ahhoz a fajtához tartozik, akinek az érzékenységére, úgymond, mindig „tekintettel kell lenni”.

–Lehet, hogy lesz valami a dologból, de még nem biztos. Megdicsértek – s e szótól Rafael, esküszöm, fülig pirult. – De ez még semmi, mondom. Ne igyunk előre a medve bőrére.

Hermin, Auréliusz húga megrántotta a fejét, annyira oldalt fordította, hogy szinte nem is illett össze többé az elejével. Mint egy elromlott hajas baba, melynek fejét s kitekeredő végtagjait gumiszál fűzi a törzshöz.

–Talán beszéljünk most már végre másról, jó? Jó, jó, tudom, hogy fontos – mondta száját biggyesztve –, de azért nem kell egy témát agyonbeszélni. Az nem is érdekel, hogy velem mi van? Csupa mocsok vagyok. A tegnapi izénél – ami titeket is érintett, ugye? – megsérült a kis víztorony, és leállították a vizet az egész kerületben. Jegyre fogják adni az ivóvizet. Mit szólsz?

–Kellemetlen – válaszolta a fiú, és lassan mégis elvonta a kezét. Körülnézett. – Auréliusz mikor jön haza?

Hát ez az. Ezt nem kellett volna. Amint Hermin magasba ránduló szemöldökét s a pillantásában megvillanó szemrehányást visszaidézte, már tudta, hogy ez az, amit nem kellett volna. Itt siklott ki a vonat. Itt az ominózus pont, amin minden fölborult. Az a szem! Nahát – az a szem… jobb nem gondolni rá.

–Én hívtalak meg, ha jól emlékszem! Én, én! – Hermin hangja elcsuklott. Előbb vijjogott, aztán elcsuklott. – De tudod is te…? Ugyan, mit tudsz te?! – S kezét az arca elé kapva kiviharzott.

Rafael kővé meredve nézett utána. Mamó nagy mesekönyvében, melyből oly gyakran olvasott fel neki, egy viharfellegnek arca volt. S a félelmetes, pufók arcban a szem helyéből villámok lövelltek. Hol csapnak be vajon Hermin villámai, s kit sújtanak agyon… kit találnak el…

19.

Ágymeleg. Szelíd presszió. Készülődés mamukáékhoz. Nincs „Vasárnapi eksztázis”. Van viszont cé-telefon.

–ÉDES IMI, ugye nem fogsz megharagudni – sutyogta Iru a másik ágyból, mellettem bal felől, sajnos, a dobhártya ilyenkor reggel olyan érzékeny, hogy kiabálásként regisztrálja a legleheletnyibb hangot is – ráadásul vasárnap van, ami a zavarhatatlanság tévérzetét sugallja az embernek –, felmordultam:

–Mmmmm… Mi van.

Minden érzékem vészharangozta már, hogy a hitves – a kedves, kit Irunak becéz a külvilág, s én is – valami igen-nagyon orv tervet forgat csinos kis fejében. Ellenem.

Megcirókálta a szememet. Nem tudtam, az lüktet-e, vagy a párnácska gömbölyded ujja bögyén. Hah, a csábító asszony! Mire akar rávenni vajon?

–Arra gondoltam, mi lenne – de persze, csak ha te is úgy akarod –, ha úgy kirándulásképpen, egészen szép idő van – (ez a mézesmadzag!) – kimennénk meglátogatni mamukáékat? – Ettől kezdve csak úgy dőlt belőle a szó. Halkan, duruzsolva. – Tudod, kicsit bánt az a múltkori eset, talán mégse kellett volna… elvégre mégis az anyám… na mindegy. Ami megtörtént, megtörtént. De egy ilyen látogatás most biztos nagyon jólesne neki. És apuka olyan rég nem látta már a gyereket.

Lakonikus megjegyzésem rá: – Onnét ide semmivel se hosszabb út, mint innét oda.

–Jaj, Imi, ne kötözködj. Csak azt ne! – Persze nagyon is jól értette, mire célzok. – Az ő korukban már nem lehet tőlük elvárni…

–Miért ne? – dünnyögtem. – Anyád igencsak virgoncan járogat a nyakunkra.

–De apuka nem! Apuka olyan nehezen kimozdítható otthonról…

–Az. Ha nem egy parti kaláberre hívják a kávézóba. Ismerem én már a te családodat, angyalom, betéve.

Iru duzzogva elhúzta a kezét. Nem bírja, ha a családját „simpfelem”. Neki szabad, de nekem nem. Ez gyönge pontja.

–Jó, jó, nem szóltam semmit. – Hangomban az engedékenység első rezdülete. Mit tehetnék? A vágy felőle olyan erővel s ellegyezhetetlenül fellegzik felém, mint valami ámbraillat. Azt akarja – eltökélt szándéka –, hogy menjünk ki, battyogjunk ki oda, a világ végére, az Óperenciás-tengeren is túlra: a lakásba, ahol kislánysága, mint valami édes-jó fertőző gyerekbetegség, lezajlott annak idején. Ez a lakás, ez az ódon és kommersz kétszoba-konyháé, Iruban lassú átalakulással – megfigyeltem! – hovatovább az elvesztett mennyország képévé, színterévé magasztosul. Ami rossz ott érte – sicc, szemétbe vele. A csekélyke jó meg – vitrindarab. Pucolászni, fényesítgetni való.

–Szóval kimegyünk mamukáékhoz, ugye? – Félig kérdezte, félig már leszögezte. Ránéztem. Szája kicsit elnyílva maradt. Ezt a szájat ismerem belül is. Egy nyelv, sok fog, két sikamlós íny meg a recés szájpadlás, ha jól emlékszem – s a gyönyör lakik benne még. Megérintettem az ajkát. A mutatóujjam belső fele, ami odaért, nyálas lett.

–Mert akkor szedelőzködnünk kell, ne húzzuk az időt – sürgetett most már, s tudtam, rövidesen kapkodni fog, boldog ragyogással, tüsténkedni és nyüzsögni, mintha legalábbis utazáshoz készülődnénk.

–Ahogy akarod – legyintettem, s ezzel – elvégeztetett. Ott fogjuk tölteni a vasárnapot Dodó mamáéknál, s elviseljük mindazt, ami ezzel jár. Utána persze, mondanom se kell, épp Iru lesz az, aki a legjobban „kivan” – Kivagyok, mint a liba – és a legtöbbet panaszkodik. De mit számít ez most, a kezdet kezdetén? Mikor lakásunkat épp megszállja a forgószél, mely más néven – amúgy közönségesen – Irunak neveztetik.

És szólt – miközben papucsa hol itt, hol a konyhában, hol a fürdőszobában klattyogott, olyan kis sarkos, piros micsodában jár itthon –, már fütyült a teafőző, behallottam, csobogott a víz a lavórba gyerekmosdatáshoz, s a gyerek is – Lurkóról van szó, remélem, ez nem kétséges – már állt a rácsos ágyban és harsány életjelei, mint tűhegyes kis nyilak, fülembe záporoztak – szólt, mármint a feleségem:

–Jaj, azt se tudom, hol áll a fejem. Mondd, nem kelnél ki végre te is az ágyból, szívem édes? Nem azért, hogy segíts, nem kell semmi, igazán, de hát magadat is rendbe kell hozni, ha már ki akarsz menni mamukáékhoz – öltözni, borotválkozni, cipőt pucolni, ez meg az – nem öt perc, édes szívem!

Hát ez szépen átfordult benne. A tótágas tipikus példája. Mutogatni kéne. Még hogy én akarok! Egy ugrással mellette teremve elkaptam a két csuklóját, egy kezembe markoltam – vaskapocs –, s a másikkal felemeltem az állát, így épp a szemembe kényszerült nézni:

–Én akarok, hm? Én akarok olyan nagyon kimenni mamukáékhoz?

–Jaj, Imi, ne fogj le!, nagyon kérlek. Nem érdemes szavakon lovagolni!… engedj már el. Fáj!

Míg borotválkoztam, Iru – aki változatlanul a feleségem volt – felvette a gyereket, aztán tele lett a fürdőszoba anyai gerlehangokkal – nem is tudom, torkának miféle rejtett mélységeiből búgnak, buknak ezek elő?

–Fülecske, nyakinca… jaj de szépek leszünk! Add ide kis kezedet, a másikat is… hamar-hamar, mutassuk meg, milyen gyorsak vagyunk! Hűü, húu – előbb leszünk ám kész, mint papuci! Hagyd a szivacsot, kis szentem, most nincs idő pancsolni, sietnünk kell…

–Mér kell sietnünk?

–Mert megyünk, bizony: Dodó mamához. Meg a nagypapához. – Mellesleg megjegyzem: a gyerek nem nagymamának, hanem Dodó mamának szólítja a nagyanyját, mint én, s ettől az anyósom permanensen el van ragadtatva. – Na ide azt a törölközőt… ripsz-ropsz, ez is megvan. – Mosdatta, pisiltette, öltöztette, etette, röpködött a kis nadrág, ingecske – Bújj bele gyorsan – kukuccs! – Lurkó, aki a fiam, varázsos változásokon ment át a keze közt: az éjjeli gyerek, báb-burkából kibújva, nappalivá alakult, a báb – feltehetőleg izzadt szagú és csapzott valami – ott maradt a rácsos kiságyban, a gyűrött lepedőn.

–Dodó mama, Dodó mama! – viháncolt a gyerek, és hevesen bólogatott, vagy huszonötöt bólintott egymás után sorozatban – vékony nyaka szárán lengett-ringott a feje előre-hátra, mint súlytalan rongykobak egy madárijesztőn.

A fésülési szertartás már a szobában játszódott le – Iru a törzshelyemen ült, a bordó kanapén, s gyakorlott mozdulattal váltogatta a szőke kis fejen a fésűt meg a selyemszőrű gyerekkefét – utolsó simítások –, majd felugrott: – Na, jöhet a mehet! – Persze ő maga még sehol sem volt. Most kezdte „összekapni” magát. Hát ez sem öt perc. Nyilván. Gyönyörű kilátások. Békés olvasgatás… Kitárult előttem az idők végtelensége. Lezökkentem. Oda, ahol ő ült az imént – a feleségem. A kanapé kifejezetten meleg volt, mintha alulról fűtve lenne. A bútorszövet úgy árasztotta magából az asszonytest hőmérsékletét, akár házfalak este az egész nap magukba szívott verőfényt. De hogy tudta ilyen rövid idő alatt ennyire áthevíteni? Ez is a titkok egyike. Az asztalkára néztem. Csak a hamutartó volt rajta, semmi más.

–Hova tetted az újságot, angyalom?

Ez ugyanis az ő „reszortja” volt. A hajnalban valaki által becsempészett vasárnapi újságot reggel Iru behozta az előszobából, és ezen a háromlábú asztalkán föltálalta. Nekem. Ott illatozott aztán, friss nyomdafestékszaggal, négy teljes oldal terjedelemben, s a tömérdek információs anyag mind csak arra várt, hogy rávessem magam és kérődzni kezdjek rajta. Hát igen. Iru azt mondaná: tipikus férfiszemlélet – lehet, hogy igaza is van –, mindenesetre tény és való, hogy számomra épp ebben rejlett a talán legdöntőbb különbség hétköznapok és vasárnapok közt. Mármint az újságban, kérem. Mert hétköznap hetenként háromszor bódéban vette az ember az újságot, a Monokli címen megjelenő egyetlen napilapot, a Vasárnapi Eksztázis ellenben előfizetésre – füttyszóra – „házhoz jött”, és újságosnál nem is volt kapható. Ez a „házhoz jövés” mint a kényelem és biztonság netovábbja már önmagában véve a családi és állami nyugalom illúzióját keltette. Nyilván nemcsak bennem.

Iru bekukkantott a konyhából. Csupán a fejét dugta be – kócos fürt lebben az ajtónyílásban: – Ja, el is felejtettem: nem jött meg. Csak egy cédula – ott van valahol, keresd elő –, hogy a szerkesztőség átszervezés alatt áll, és amíg ez a problémájuk meg nem oldódik, nem is lesz újság. – Elkomoruló arcom láttán még riadtan hozzárebegte: – Baj?

–Á, dehogy, örömhír. Ez után áhítoztam.

–Jaj, ne ilyen pikírten felelj! Már érzem előre, hogy most újból ránk száll a világvége-hangulat. Pedig tegnap, mikor a Tamás végre megint hallatott magáról, már azt hittem, minden rendben van.

Az ám. A cé-telefonok – azaz cenzúrázott beszélgetések – bevezetésével, úgy látszik, megint megnyílt a kommunikációs csatorna. Igaz, belepofáznak a társalgásba, és mesterséges szüneteket iktatnak be a halló fél számára, miközben a másik persze folyamatosan tovább beszél – például, mikor megpróbáltam puhatolódzni, hogy áll a liaison a szép özveggyel, rögtön beindultak az elterelő hadmozdulatok –, de üsse kő, kicsire már nem nézünk, legalább mégis van hírünk egymásról. S remélem, a jövőben sem kell csalatkoznom. Úgyhogy valóban optimista hangulattal tettem le akkor a kagylót.

–Már azt kezdtem hinni – sóhajtott fel Iru, az álmok és ébrenlétek asszonya –, hogy egy férfi számára mindennél fontosabb az újság…

–No, mindennél azért nem – mondtam hangsúlyosan, s megcsippentettem az orcáját, bocsánat: arcát. Ő elrántotta, meg is dörzsölte, mintha fájna – de mosolygott. S e mosolyból éppúgy sok mindent ki lehetett olvasni, mint egy újságból…

20.

A labirintuslakás láthatatlan lakói. A Matild-mivolt. Hermin és Matild együtt. Tánc, bohóság.

A LEVEGŐ – HERMIN kirohanásától – felkavarodott, s fülig elborította Rafaelt. Hullám. Majdhogy el nem nyelte.

Egyedül maradt. De érzékei már súgták, jelezték, hogy ez a védett állapot nem fog sokáig tartani – nem tarthat soká: java délután van már, a hivatalos munkaidő ilyentájt a legtöbb helyen befejeződik, lejár, a dolgozók tömegei hazatódulnak – bár Auréliuszék családjánál sohasem lehetett pontosan tudni, ki, mit, hol és meddig dolgozik, sőt, dolgozik-e egyáltalán, mindenesetre: ez a mostani látogatás már mélyen belenyúlt abba a veszélyes időzónába, melyben a hatalmas lakás benépesül, s feltöltődik ismerős és ismeretlen zajokkal. Néhányat közülük csalhatatlanul felismerek, például a bejárati ajtó jellegzetes, tömör csapódását – de hát hányszor hangzik még fel, az ég szerelmére? Hányan jöhetnek rajta be?

Rafael, Guru öccse, tőle telhetőleg mindig iparkodott elkerülni ezt a családi tumultust – sajnos, most rosszul alakult a dolog. Feszélyezetten ült, s figyelt. A fal mögött már a legszélsőségesebb változatokat felölelő hangorgia tombolt: férfimélység és női magasság, gyereksikolyok ostorpattogása – egész szellemhadsereg. Valóban: Rafaelnek az volt az érzése, hogy ha kilépne innét, s bemerészkedne az immár dugig telítődött lakásba – nem találkozna senkivel. Egy árva lélek se. Helyesebben: csak csupa lélek, s egyetlen test sem. Szavamra mondom: ez, pont ez jellemző erre a lakásra. Ez vonz és taszít benne egyszerre.

Felállt. Felállt a fiú, egy-két tétova lépést tett előre. – Ha most bejön valaki, megölhet a puszta pillantásával, olyan védtelen vagyok – gondolta. Sietve visszaült a pamlagra, mesterkélten hányaveti pózban, elterpeszkedve – Nem, nem jó –, lábát keresztbe vetette egymáson, így „összébb” volt, táskáját maga mellé húzta. Távolról, a folyó felőli városrészből gyanús robaj hallatszott – nem, nem robbanás ezúttal, csupán robaj: valami, ami az előző robbanásnál meglazult, most nyilván leomlott.

–Te meg mit csinálsz itt egyedül? No nézd csak! Nem félsz?

A fiú összerezzent. Felugrott. Herminka nővére, Matild jelent meg – a semmiből lépett elő, egyszer csak ott volt. Matild, akinek Guru szerint… – Nem, ez nem lehet igaz! – s ha mégis?… Matild mindig a „nagylány” volt a két fiúhoz, Rafaelhez és Auréliuszhoz képest, s azt hiszem, nem tévedek, ha azt mondom, hogy a testvérek közt ő a legidősebb. Sajnos arról, hogy alatta – Minkán és Auréliuszon kívül – hányan vannak még a sorban mint kisebb és még kisebb verziók, fogalmam sincs. Matild, a félig felnőtt, mindig fensőbbségesen beszélt a két fiúval, amolyan lekezelő, „no, töröld meg szépen az orrod”-modorban – ők viszont ezt a modort mindig gunyoros kamaszröhejjel viszonozták, éreztetve, hogy miket fognak majd mondani róla a háta mögött, amint kiteszi onnét a lábát. Uff – ehhez minden fantázia kevés.

De mióta az iskolaidők, a mámoros önkívület eme korszaka lezárult – hadd tegyük hozzá: visszahozhatatlanul –, azóta, mint említettem már, ritkultak a találkozások a két, hajdan sülve-főve barát közt, Rafael, Guru öccse már csak hébe-hóba ugrott fel egy-egy beszélgetésre – No, öregem, mikor folytatjuk?, mert soha, egy dolognak se sikerült a végére jutni mostanában –, szóval úgy alakult, hogy a fiú meglehetős rég nem találkozott Matilddal, s talán ennek is tudható be, hogy fölnézve, a hirtelenségtől káprázó szemmel, egy merőben új Matildot vélt látni maga előtt – mi több, alighanem a lány is úgy találta, hogy egy újdonsült Rafael áll vele szemben, mert tekintete egyszer csak kicsit hökkenten végigszaladt rajta – végigpásztázta:

–Nahát, egy kész fiatalember! Miből lesz a cserebogár.

Bontogatni kezdte a sálját – térdig érő, finom, ezüst pöttyös muszlin volt, más csak színházba hord ilyen divatos holmit, nem hétköznapra. – Feltűnő. „Pompőz” – gondolta a fiú. – Hogy micsoda szavak nem jutnak eszembe. – Nézte a lány sötét, bronzvörös haját és rendkívül halvány száját a keskeny orr alatt. Nézte, ahogy lassan tekeri le a sálat – hajlékony, kígyózó karmozdulat a nyaka körül – mintha vetkőzne, biz’ isten, mintha levetkőzne! – s ez a gondolat óhatatlanul a fiú arcába kergette a vért.

–Na mi van, Fil, megkukultál? Kérdeztem valamit.

–…Nem… nem figyeltem úgy látszik, bocsáss meg. Mit kérdeztél?

–Hogy mit ücsörögsz itt egyedül? Mikor az öcsém nincs is itthon, és nem is hiszem, hogy egyhamar hazavetődne.

–Nem hozzá jöttem – felelte. Látszólag könnyedén. Belül: mázsás súlyok.

Matild, Auréliusz nővére látványosan felvonta a szemöldökét:

–Nem?

S ezzel leereszkedett közébük a némaság. Álltak egymással szemben. – Lehetetlen helyzetbe keveredtem – gondolta a fiú. – Hát kellett ez nekem? Csapdába estem. Kész. Vége. – Lázasan kereste a választ, de csak sötétben tapogatódzott, és minden épkézláb lehetőség kisiklott a keze közül. Szerencsére, még mielőtt válaszolhatott volna – vagy hadd mondjam úgy: mielőtt kinyöghetett volna bármit is –, szél suhant a szobába, s a szél neve: Hermin volt. Időközben nyilván kifújta viharmérgét – most vidám és élénk, sértődésnek az arcán nyoma sincs, és hogy valaha még egy bánat is gyötörte: mesebeszéd.

Körültáncolta nővérét, enyelegve: – Ma még nem is láttalak, édes, édes! – de ezzel nem érte be, hanem két kezét megragadva, őt is táncba vitte – sodorta –, először csak így, kéz a kézben, mint mezei táncnál valamikori majálisok leányai, aztán a derekát átfogva, mint fiú a lánynak – forogtak és keringtek. Rafael halvány mosollyal szemlélte a jelenetet.

Végül kibontakoztak egymás karjából, Minka lihegve a pamlagra puffant, huppant – Hát ez csuda volt! –, Matild állva maradt és tollászkodott.

–Jaj, majdnem el is felejtem: tudjátok, mi történt? – kiáltott fel hirtelen Hermin. – Evvel akartam kezdeni! Most mondták, hogy az a robaj az előbb – hallottátok, ugye? – a kekszgyárból jött. Rászakadt a sütőkemencére egy fal. Vagyis egy faldarab, és eltorlaszolta a mit tudom én, mit.

–Te kis bohó – mondta Matild, gyengéden meglegyintette húga arcát, s indult. Az ajtóból még – hátrafelé, a válla fölött – jelentős visszapillantást vetett Rafaelre, amitől azt kirázta a hideg, majd eltűnt – s ők újra kettesben maradtak.

21.

Vándorút a buszbegyűjtőhöz. Tömeggyűlés a Körstadionban. Politikai kérdőjelek. Hát ezt lekéstük.

A KÖRSTADION FELÉ mentünk. Jókora darab utat kellett megtenni a központi buszbegyűjtőig. Az átszervezés óta minden busz onnan indult, s útvonalán a végállomásig mindössze három megállót tarthatott. Statisztikus felmérés szerint ez tökéletesen megfelel a közlekedés szükségleteinek, továbbá az sem mellékes szempont, hogy a járművek üzemeltetése csakis így gazdaságos. A rendelkezés külön előnyének tudták be – előnyként interpretálták –, hogy ennek révén az „elkényelmesedett” utazóközönség kénytelen lesz némivel többet gyalogolni. A szemfüles ipar reakciója: villámgyorsan elárasztotta a piacot úgynevezett „angyalcipők”-kel. Szívderítő kis klapancia reklámozta a szóban forgó lábbelit: „Ma ezt hordja férfi, nő, / s ha ezt hordja – szárnya nő!” Néhány plakát is megjelent az utcákon, szájbarágós tanszöveggel, hogy úgymond, egészségünk záloga a kiadós járás, a vérpezsdítő, vérkeringést fokozó séta. Apropó, tanszöveg: ez idő tájt meghonosodott nálunk ez a sajátos stílus, és mindent így adtak az ember tudtára, legyen az áruhirdetés vagy hatósági közlemény, vagy bármi egyéb. E stílus velejárója persze egy bizonyos, hogy úgy mondjam, oktató vagy „fegyelmező” jelleg – engem, a magam részéről, inkább irritál az ilyesmi, de van, aki kifejezetten szereti.

Mentünk, mendegéltünk – erdőn-mezőn, hegyen-völgyön által –, jobb kezemben a szatyor, amit Iru pakolt meg a jó ég tudja, mivel ilyen dög nehézre, bal kezemmel a gyerek csuklóját fogtam – süppetegen húsos –, a kezét nem lehetett, abban a fénypisztolyt szorongatta – a legújabb játéka volt, és nem vált meg tőle se éjjel, se nappal. A játék fegyver csövét – elég bornírt ötlet – emberarcúra formálták. Emberarc? Egy szörnyeteg! – s ennek csücsöri szájából durrant ki a fény, ha meghúzták a ravaszt: valódi fegyverek stilizált játék változata, s még némi heve is van – persze nem perzsel, de azért annyira meleg, hogy a gyerekek kéjesen sikoltozzanak tőle. Lurkó teljesen bezsongott ettől a játéktól – a visszataszító, ronda pofa elragadtatással töltötte el –, hogy mi tetszett neki rajta annyira, fel nem foghatom! Hetekig nyúzott érte bennünket, végül az anyja volt az, aki belefáradt az ostromba, és egy lankadt percében megvette neki. A gyerek, akit fiamnak szoktam nevezni, magánkívül volt az örömtől. Hazaérve rögtön kikunyerálta, hogy lemehessen a szomszédékhoz – őt idézem: „lepuffintani” kis barátnőjét, a Lalikát.

Kettőnk között ment szerelmünk gyümölcse – közrefogtuk, másik keze Iru kezében –, kurta lábaival nehezen tudott lépést tartani velünk, szinte szaladt. Szó, ami szó, alaposan kiléptünk – sietnünk kellett, mert a buszok csak óránként indultak.

–Ha lekéssük azt a vacak járgányt, jól nézünk ki – lihegte Iru, s tudtam, azt latolgatja a lelke mélyén: mi lenne, ha felvenném a gyereket? – de nem meri kimondani.

A Körstadionhoz vivő sugárúton a gyalogos forgalmat karszalagos rendgárdisták átterelték a túloldalra. A magas kőfal mögül rengő moraj hallatszott – tömeggyűlés –, néhány későn jövő osont be még a nagykapun, sárga jegykártyáját felmutatva, s az üresen hagyott bal oldali úttestre épp ekkor hajtottak be személygépkocsikon a szervezetek, pártok és egyesületek vezető személyiségei. Szélesre tárultak a kapuszárnyak, s mikor az egyik kocsi – nagy, sötétnarancs Lumill – begördült, a tömegmoraj fülszaggató kiáltásba csapott föl: – Dán! Dán! – Szerencsés név. Nem álnév véletlenül? Az á betű mintha csak kiabáláshoz volna teremtve: betölti a szájat. Egy ilyen név politikai pályán már önmagában véve fél siker.

–Dán!! – A vékony hang, mely ezt sivította nem csekély hangerővel, közvetlen közelemből jött, pontosabban: a gyerekünké volt. Kedvet kapott.

Iru fojtottan rászisszent: – Ne kiabálj! – Haja a széltől és a sietéstől szétzilálódva, homloka fölött kis fürtök kígyóztak, mint valami fúriának – ja, nem is mondtam még, milyen a haja? micsoda feledékenység!: sötét árnyalatú szőke, és a válláig ér. Enyhén hullámos. Néha olyan teknőctűkkel, vagy mikkel, feltűzi kontyba – az is nagyon jól áll neki –, de legtöbbször kibontva hordja – mint most is. Iru hajából egyébként, ha megrázza a fejét, villamos szikrák pattognak – kisülés – a szálak közt, mint huzalok közt, sistereg a magasfeszültség.

–Nem szabad kiabálni, kisfiam! – Hangja mélyén a féltés paradox durvasága remeg. Idegen.

A gyerek megszeppenve elhallgatott.

–A gyerekből mindig a szülőkre következtetnek – magyarázta Iru halkan, hadarva. – A gyerekből ítélik meg a szülőt, és teljesen felesleges, hogy… Nincs igazam, Imi?

–De, dehogynem.

Többen felénk néztek. Gyors léptekkel igyekeztünk tovább. Voltaképpen – tűnődtem magamban – meg kellene beszélni ezt a dolgot valakivel. Itt lenne az ideje, hogy megbeszéljem. Mégse mindegy, hogy kire adja le az ember a voksát, ha majd rákerül a sor. Igaz, hogy a többlépcsős módszer révén több forduló is megelőzi a döntő választást, s így e végső mozzanat beláthatatlan messzeségben lebeg: az egyes fordulókat hónapok, netán fél évek is elválaszthatják egymástól, és ki tudja, hány ilyen fordulót terveznek? – mindez nem vitás –, de hát a fordulókon ugyancsak szavazni kell, és nem árt, ugye, ha az ember jó előre tisztázza a maga álláspontját. Okosabb… Kár, hogy nincs itt Tamás, egyetlen barátom jóban-rosszban – szívem előtte éppúgy nyitva állt, mint a pénztárcám –, vele össze lehetne ülni, hogy amúgy mélységileg megszondázzuk az esélyeket – ám hol az a százszázalékos személy rajta kívül, aki nemcsak hogy konyít a politikához, de aki előtt skrupulus nélkül meg lehetne nyilvánulni, megpendíteni ilyen kényes és bizalmas természetű témát? Mellesleg megjegyzem: jellemző a korra, hogy ezt a témát ilyennek kell minősítenem. Fölmerült bennem néhány név, de sorra elvetettem.

–Min gondolkozol? Olyan morcos lettél, szívem – mondta Iru.

Már újra egy mellékutcában jártunk – ha ugyan ezt a nyelvlógató loholást már egyáltalán járásnak lehetett nevezni. Iru véletlenül egy fali plakátfigura szemébe nézett – aztán az enyémbe.

–Semmi különös. – Elmosolyodtam. – Remélem, anyád megebédeltet bennünket. Már majd kiesik a gyomrom.

–Ebben biztos lehetsz – lihegte Iru. – Nála mindig van otthon ez meg az – már csak ránk való tekintettel is –, és én majd segítek neki összeütni azt a kis kosztot.

Messziről, a nyílegyenes utca végpontjában felderengett a buszbegyűjtő épülete. Tömérdek apró ember nyüzsögte körül. Ha odaérünk, mi is beleolvadunk majd a tömegbe: egy várakozó család leszünk a sok közül – egy a sok között –, semmiben sem fogunk különbözni a többiektől – tőlük – másoktól. Órámra pillantottam: az egész órától három perc választott el csupán.

–Három perc – válaszoltam Iru kérdő pillantására, s amint ezt fölmértem, meg is álltam tüstént. Mit – megálltam? Megtorpantam. Gyökeret vertem. Lecövekeltem. Tapodtat se. Hajam töve alól szemembe csurrant a verejték. – Tiszta hülyeség most már kiköpni a tüdőnket. Ezt a játszmát elvesztettük, angyalom. Nézzünk szembe a tényekkel. Egy futóbajnok se tudna odaérni három perc alatt.

Iru – ez várható volt – dühösen meredt rám. Mintha legalábbis én tehetnék a malőrről, ami szépen elgondolt programjába csúszott. Ez a felfújt, kikelt kis arc… Elnevettem magam. Borzasztó: valahányszor ő felveszi ezt az arcot, nekem – tán egy rosszul beidegződött reflex indul be? – nyomban nevethetnékem támad.

–Tudod mit, angyalom? – mondtam. – Fogjuk fel úgy, hogy van egy szabad óránk. Egy teljes óra! Teljes hatvan perc! Ez épp elég arra, hogy meghódítsuk a világot! Van valami elképzelése, asszonyom, ezzel kapcsolatban?

–Eh! Te mindig… – Iru legyintett. – Meg tudnék pukkadni a méregtől. – De ahogy ezt mondta, és közben rám nézett, szája körül egy mosolyra valló, apró vibráció jelezte, hogy azért nem olyan súlyos a dolog.

22.

Laura néni-közjáték. Az anyaságról, többek tükrében. A lakás gyermekei. Auréliusz végszóra megérkezik.

AZON AZ AJTÓN jött be, mely a nagyebédlő felől, tehát most neki jobbról volt. Rafaelnek – jobbról. A másik ajtó – ezen rohant ki az előzőkben Hermin, majd később lenge szél módjára ezen jött vissza – egy ennél kisebb szobába nyílt, és szemből helyezkedett el.

–Csókolom, Laura néni – mondta Rafael, Guru öccse a belépő láttán, s tisztelettel felugrott. A pamlagról. Ültéből. Ez a bútordarab a szoba ablak felőli részén áll, az ablak előtt, vele egy vonalban. S mint említettem: szemközt egy ajtó, s jobb kézről a másik. Ez utóbbi évszázadok óta nyikorog. Aranycirádái mély érzelmeket kavarnak föl bennem.

Felugrott Rafael, és szinte haptákba állt, amúgy kisfiúsan, hiszen az, aki most jelenésként alakot öltött előtte – előttük –, a hatalmas család ősanyja volt, számtalan utód szülője és teremtője – ezek közé tartozik Hermin és Auréliusz és Matild is –, s az ő jelenlétében valahogy nem lehetett, nem lett volna ildomos ülve maradni. Laura néni már külsőre, puszta megjelenésre is roppant tekintélyes: delnői alkat, magas, vörös hajkoronával s gömbölyded asszonyi arccal. Tudatosan és gondosan ügyel arra, hogy öltözéke mindig kihangsúlyozza azt, ami benne lényeges. Most is – milyen átütő megfogalmazása ez nála a lényegnek –: zsabót visel. Csipkés, fodros, ekrü színű zsabó. Beleillik a legmodernebb divat elképzeléseibe, ugyanakkor valamelyest idézi a régmúltat is – csak őrajta persze, csakis rajta, az ő hatalmasan domborodó, nagyasszonyos keblein. Ugyanez Matild vékonyabb, bár nem kevésbé nőies vonalaihoz alkalmazva például egyértelműen bazári, sőt alpári díszítőelemnek minősülne. Matild különben is valamiképp mintha visszfénye volna az anyjának: ami azon tekintélyt keltő és fenséges, rajta mindaz kirívó és közönséges. Még a vörös hajkorona is – mit az utódok közül egyetlenként örökölt tőle –, nem abban az eszményi lemenőnap-színben pompázik, hanem fullasztóan sötét és bronzvörös.

–Jóestét, jóes-tét – köszönt vissza Laura néni szertartásos főbólintással, mint mindig. Két „jóestét”-jét egy világ választotta el egymástól: a második „kakukk-dallamban” szólt, és jóval magasabban. – De miért nem gyújtanak lámpát? Sötét van már. Hermin fiam – hiszen te vagy itt a kis háziasszony. – Nyájasan mosolygott, és felkattintotta a lámpát. – A fény az egyetlen, amivel – legalábbis egyelőre – nem kell takarékoskodnunk.

–Észre se vettem, hogy beesteledett – felelte a fiú, s való igaz: ekkor tűnt csak fel, hogy közben a szoba tele lett árnyakkal; most, most húzódtak épp vissza a sarkokba.

–Maga mit csinál az utóbbi időkben, kedves Fil – ugye megengedi, hogy még így szólítsam? Mert biztos nagyon le van kötve, hogy ilyen ritkán látjuk. Hja, a felnőttélet… A mi nagyfiúnk is… Na de hát ezt maga nyilván jobban tudja nálam. – Laura néni szeméből zavarba ejtő bizonyosság sugárzott.

–Nem, nem azért – vonta meg a vállát némi öngúnnyal a fiú. – Attól, amennyire be vagyok fogva, még nyugodtan jöhettem volna. Csak… valahogy így alakult. Nem is tudom… Az az igazság, hogy éppenséggel túl sok szabad időm van. Tetszik tudni: nem tartozom a szerencsések közé, akiknek csak úgy lepottyan az égből egy állás. Akik úgy kapják tálcán! Én talpalok, csak talpalok – bár most, nem mondom, van valami kilátás –, de azért néha már arra is gondoltam… megfordult a fejemben…

Laura néni nem hagyta befejezni.

–És a nővérkéje? Vele mi van? Nem ment még férjhez?

Minkéből kibuggyant a nevetés. Laura néni rápillantott, és maga is elnevette magát:

–Nahát, ezek a lányok – mondta –, hogy milyenek. Ha csak hallanak a férjhez menésről, már kacarásznak. Azt hiszem, magam is ilyen voltam valamikor.

–De mama! – tiltakozott Hermin. – Nem is azon nevettem. Csak úgy jött ki.

Laura néni felemelte gyűrűkkel ékszerezett, szép nagy kezét, és játékosan megfenyegette:

–Nono, biztos ez? Kis hamis!

Rafael, Guru öccse kínosan feszengett. Alig várta, hogy Laura néni kimenjen a szobából. Mindig feszélyezte az anyaságnak e látványos, „hatványozott” megnyilvánulása: a hanghordozás, gesztikuláció, ez az egész koreográfia… Laura néni ősanyai terebélye körül számtalan egyenrangú csemete forog – mintha egy hatalmas, széllelbélelt rokolya körhintájába kapaszkodna mindahány. Mondhatnék csillagászati hasonlatot is – bolygók s egyebek –, ám azt hiszem, felesleges.

Istenem, milyen más volt Mamó, Rafael és Guru anyja! Már csak azzal is – hiszen ez döntő különbség –, hogy virágkorában halt meg. Talán elhervadt egyszerűen, ki tudja? A virágok, azt mondják, elhervadnak, s ez halált jelent… Szörnyű. Mamó esténként összevissza csókolta őket, mintha máris és folyton búcsúzna – a fiú tisztán emlékezett rá, hogy egy alkalommal megcsókolta neki a kislábaujját!, néha éjjel, álmában még ma is tüzes lesz az a hely. Mamó meséket mondott, táncolt, fényképeken merengett… Érdekes, Rafaelnek egyetlen olyan emléke sem maradt, hogy valaha is főzött, mosott vagy bármiféle házimunkát végzett volna – az erre vonatkozó emlékek lesüllyedtek, elfoszlottak. Képzeletében Mamó tehát csak táncolt, mesélt, fényképeken merengett, s mindenestül olyan volt, mintha fátyol mögül beszélne, ám ezen a fátyolon tündérfény módra világított át a szeretet.

De Mamó és Laura néni kapcsán óhatatlanul felmerül, hogy hány válfaja, hányféle változata is létezik még az anyaságnak mint olyannak? Mert ott van például Matild. Tegyük hozzá: persze ha mindaz mégis igaz – nehezen hihető, de tételezzük fel –, amit Guru, egyelőre pletykaszinten, közölt – ő, mármint Matild, Auréliusz nővére mint anya egyszerűen túllépett – sőt túl is adott! – a gyereken, idegennek tekinti, s magától idegenné teszi: – Semmi közöm hozzá, épp csak hogy megszültem, ennyi az egész. – Aztán ott van Florinda is – na, őt aztán végképp nem lehet kihagyni a felsorolásból. Florinda a „megszállott anya” prototípusa – az a hűhó, amit a kis Nattival művel! –, bár erre a típusra sajnálatos módon épp az a jellemző, hogy amint a gyerek megszűnik amúgy igazán gyermeki lenni, és felölti szuverén egyénisége jegyeit, a szülői megszállottság lehűl, elcsökevényesedik, s még jó, ha nem csap át az ellenkezőjébe.

Csend lett, s e pillanatnyi csend elárulta, mivé fejlődött időközben a helyzet odakint, az ajtó mögött. A hatalmas lakás immár mindenfelől morajlott, megtelt hangokkal, beszéddel, rohangálással, ajtócsapkodással. Tömeges jelenléttel. – Ez a két kanna vizünk van csak – könyörgött egy fiatal női hang, alighanem Benilda, a házvezetőnő –, ne öntsetek olyan sokat a vécébe! – Vádaskodó gyereksikoltás a fürdőszoba felől: – Kieresztette a mosdóvizet! – Én hozzá se nyúltam, ő eresztette ki! Hülye! – Az vagy te! – Akarsz egy pofont? – Gyerekek – ez megint Benilda –, ne idétlenkedjetek, édeskéim. Vegyetek példát Vulcsikáról, már a cipőjét is levetette. – Ahá: Vulfia, a mintagyerek, mintakislány – ő is kibontakozik előttem a név varázsütése nyomán: két kemény varkocs, benne kénsárga margarétacsat, hogy mást ne mondjak. Öregasszonyhang remeg valahol – szél is elfújhatná – a családi kórus alján, majd egy mély férfihang szólamlik fel kellő szigorúsággal: – Mi ez a felfordulás itt? Sipirc a gyerekszobába! Benilda, kérem, legyen erélyesebb a gyerekekkel.

Laura néni felkapta a fejét, hamar eligazgatott magán ezt-azt, lesimította csípőjén a szoknya ráncait – földig érő, feszes moaréselyem –, dús kontyában néhány hajtűt más helyre tűzött, s örömmel konstatálta:

–Hallom, megjött Kornélka. – Rafael csodálkozó pillantást vetett rá. Laura néni elnevette magát: – Az uram, no. Hát Kornél bácsi. Ideje a dolgok után néznem. – S némi hullámverés közepette kisietett a szobából – a családfő fogadása, a vacsora, a gyerekek…

Rafael, Guru öccse úgy érezte, semmi keresnivalója itt többé. Herminre nézett.

–Azt hiszem, jobb lesz, ha elmegyek. Úgyse tudnánk nyugodtan beszélgetni.

–Ne, ne menj el, kérlek – vágta rá gyorsan Hermin. – Garantálom, hogy ide nem fog senki bejönni.

–Nincs kedvem most már maradni, értsd meg! Majd… majd máskor.

S mint valami alvajáró, indult a nagyszobán át a külső hall felé. Sötét testek úsztak el mellette. S a baljós előérzet… Hirtelen a vállára csapott valaki – valaki a vállára csapott:

–Hát ez klassz, hogy itt vagy, öregem! De miért nem jelezted előre? Régóta vagy? Remélem, nem túl sokat vártál. Gyere, gyere, kerülj beljebb.

Auréliusz volt. Bizony: Auréliusz.

23.

Saci milyensége. Talányos viselkedés. Albérlő? Ejnye, ejnye… Saci – el.

–SACI, VÁRJ, ne rohanj! Hová rohansz? – kiáltotta Iru.

A nő, aki a buszbegyűjtő felől közeledett, s épp be akart volna kanyarodni – fordulni – az egyik kis mellékutcába, megtorpant. Valóban ő volt: Tamás nővére, Saci, semmi kétség – tökéletesen illett rá e név. Némiképp kevésbé tartottam összeegyeztethetőnek vele a divatos, buggyos aljú nadrágot és a bő vattamellényt, a tollas kalapról nem is beszélve. Mióta ismerem – márpedig ez visszanyúlik a messze gyerekkorba –, Sári „krónikusan” és mindig és csakis „egér-öltözékben” járt – ez a stílusa. Ehhez képest ez a mostani megjelenés legalábbis elgondolkoztató volt. Rég nem találkoztunk már. Az első hónapokban még, Tamásék elutazása után, eléggé rajta tartottuk a szemünket – hja, az ígéret szép szó, és én Tamásnak erre szavamat adtam –, de hát ennek már testvérek közt is van vagy tíz hónapja. Később Saci belejött az egyedüllétbe, ritkultak a látogatásaink, s mint Iru megjegyezte: – Nem megmondtam előre? Egész jól elvan ez a kelekótya nőszemély. Elboldogul nélkülünk is. Te csak ne törd magad.

A két nő arcon lehelte egymást jobbról-balról, én a kezét – Kezedet csókolom – erőteljes kölniszag csapott meg.

–Nahát ezt a találkozást! Mintha csak megrendeztük volna. Nem? Imi. Tudod – Iru pergő nyelvvel magyarázta Sacinak –, mamukáékhoz készültünk, meg kell őket látogatni néha, akarják látni azt az egy szem unokát… Köszönj szépen! Mit gondol rólad Saci néni, még köszönni se tudsz? – Lurkó eleresztette a füle mellett a figyelmeztetést, és neki lett igaza: minek strapálja magát? Iru már túl is lépett rajta: – És kérlek, itt ment el az orrunk előtt az a vacak tízórás busz. Lekéstük. Valamiről mindig lekésik az ember, nem?

–De, de, valamiről mindig, milyen igazad van, Irukám – mondta Sári, s egy mozdulatot tett, mintha menni akarna. Iruból azonban tovább ömlött a szó:

–Na és így aztán lett egy teljes szabad óránk. Kimaradt. Itt lötyögünk, kérlek. Vagyis most már nem egy teljes óra, de azért még elég sok idő… hajjaj. Nekem van egy ötletem, gyerekek: üljünk be a presszóba. – A találkozáskor ugyanis már csak egy ugrásnyira voltunk a buszbegyűjtőtől, amelynek előcsarnokához csatlakozik a Bumsztatta büfé. Luxi-kávé, hangulatvilágítás. – Iszunk egy feketét és dumcsizunk egy jót. Persze a mi vendégünk vagy, mondanom se kell. – Csupa mosoly volt Saci felé, ám az:

–Nem, nem, anyukám, nem lehet, igazán nagyon aranyosak vagytok, de sietek haza.

–Sietek, sietek! Mindenkitől ezt hallja az ember. Nem mindegy, hogy mikor érsz haza? Mi sürget úgy? Sírnak a gyerekek? – Iru nevetett. – Gyere, gyere, ne kéresd magad – s belekarolt. Magában meg, ahogy őt ismerem, nyilván azt gondolta: örüljön, hogy meghívják, legalább lesz egy kis társasága. A gyerek kezét közben elengedte. – Ezalatt már rég ott ülnénk. Na gyere már.

–Nem, igazán nem lehet, nagyon szeretném, de nem. – Saci barátságosan, ám annál határozottabban kivonta a karját. Az egész „aura”, hogy úgy mondjam, ami körüllengte, más volt, mint szokott. S amilyennek megszoktam. Megváltozott. Kérdés: pozitív vagy negatív irányban? Talán mégis többet kellett volna törődnünk vele? De hát mit jelent az: törődni valakivel? Tág fogalom. Tamás telefonjairól mindenesetre mindig azonnal hírt adtam neki, lévén hogy az ő lakásukban, mint említettem már, kikapcsolták a telefont, és így Tamás csak rajtam keresztül tudott érintkezni vele. Egy szó, mint száz: a „sokévi állandók” elbillentek Sacinál bizonyos irányban. S azon kaptam magam, hogy úgy nézek rá, mint egy nőre.

A gyerek – értve ez alatt a sablonos meghatározás alatt a fiamat – rángatni kezdett. Lenéztem rá. Arca nem látszott, csak a feje búbja. Közepe. A forgó. Tökéletes felülnézetből. Ahol a szőke haj felágaskodott, mint egy kakastaréj. A fénypisztolyt most a másik kezében tartotta, abban, amit anyja elengedett. Én még mindig a csuklójánál fogtam, míg a szabaddá vált ujjacskák a csukló alatt fürge kapálódzásba kezdtek. Reflexmozgás. És rángatott, hogy menjünk már. Tudtam: szörnyűségesen unatkozik.

–Majd megbeszélünk valamit, jó? – mondta Saci kedvesen. – Csak ne most, könyörgöm, ne most.

–De hát mi dolgod, az ég szerelmére? – fakadt ki Iru. – Hiszen ma vasárnap van. Mi olyan „halaszthatatlan”?

–Az albérlőm… – mondta Saci, s mintha egy árnyalatnyit elpirult volna. Hatalmas, tömött táskája rojtjain babrált. Iru összecsapta a kezét:

–Albérlőd van? Neked? És mióta?

–Hát, ezt most nem tudom elmesélni – ezt az egészet. Hosszú.

–De hát kicsoda az illető? És melyik szobát adtad neki? És egyáltalán.

–A kisszobát. Az egyik kolléganőm ismerősének az ismerőse… Mondom, hogy hosszú. Nagyon korrekt, rendes ember. Igazi úriember…

–Saci! – Hogy a feleségem, vagyis Iru hangjában mi minden torlódott össze e felkiáltásnál, azt nehezen tudnám elsorolni. Fojtott nevetés, ámulat, némi viszolygás, rosszallás, elismerés. Aggodalom. – Nahát, rögtön elájulok. Te kiadtad az anyád szobáját egy idegen férfinak?

–Nem idegen. Mondtam, hogy egy kolléganőm ismerősének a…

–Jó, nem idegen, vegyük úgy, hogy nem idegen – de akkor is. Mi lesz, ha az öcsédék visszajönnek?

–Ugyan már! Visszajönnek! – Saci hirtelen zsebkendőt rántott elő és megtörölte a szemét. – Hát hagytam volna, hogy lepecsételjék azt a szobát? Már így is a legnagyobb kellemetlenségeknek voltam kitéve.

Búcsúzkodása eksztatikusan kapkodó volt. Pár méter távolságból még integetve és puszikat dobálva visszaszólt:

–De ugye nem haragusztok, amiért nem ülök be most veletek? Nem tehetem, kedveseim, komolyan, nem tehetem! – s befordult a már említett sarkon.

Összenéztünk. Iru szája csücske meg-megrándult, de a nevetés sehogy sem bírt kibuggyanni rajta.

–Mit szólsz hozzá, Imre? – kérdezte. – Tisztára elment az esze. Én ugyan sejtettem, hogy valami ilyesmi lesz, volt egy ilyen előérzetem, még mondtam is, talán még emlékszel, na de ez azért egy kis túlzás. Igaz?

Ráhümmögtem.

–A szüzike… – szőtte tovább Iru. – Igazán nem azért mondom, te aztán tudhatod, hogy minden vagyok, de prűd, az nem – de speciel vele kapcsolatban nekem van ebben az egészben valami nevetséges. – Szép tejhomloka gondterhelten beföledzett. – Nem tudom pontosabban megmagyarázni, ne is kérdezd. Ezek csak olyan érzések… No és ahogy kinéz? ahogy öltözik?! Én ilyesmiket fel nem vennék a világ minden kincséért sem. Főleg az a kalap, kérlek, az a kalap a fején – majd’ megmondtam, milyen… – Felsóhajtott: – Persze lehet, hogy igazságtalan vagyok. A mások bajában könnyű okosnak lenni.

Ernyedten hallgattam. Imádom, hiába. Iru beszédmódja, mint a langyos víz, kiöblíti agyam zugkamráiból a sötétséget – s az elúszik gyermeteg hullámain.

24.

Auréliusz várva várt bemutatása. Meglepetés: a dolgozószoba. Ariadna-fénykép. A barátság romjain.

HÁT VÉGRE látom. Mármint Auréliuszt. Eddig folyvást csak hallottam róla, de hovatovább már annyira szerettem volna látni, hogy majd’ megevett a kíváncsiság. Végre látom, és a látványban – ez színigaz – nem csalatkozom. Olyan, amilyennek lennie kell. Vagyis: magas és szőke. Talán az apjára üt – értve ezalatt Kornél bácsit, ki Rafaelnek bácsi, Laura néninek, a feleségének csak Kornélka –, de az anyjából, Laura néniből is van benne valami, a kérdés hitelesebb eldöntéséhez mindenesetre látnom kellene előbb Kornél bácsit is, megpillantanom – ami egyébként bármely percben bekövetkezhet.

Auréliusz tehát megjelent, és kíváncsiságom kielégült. De mi az én kíváncsiságom ahhoz az indulatos fortyogáshoz képest, mely Rafael belsőjét rengette meg a váratlan találkozáskor? Amikor megtapasztalta a saját bőrén, hogy barátja valóban más lett – mit tesz a szerelem! mit nem tesz! –, mindenben más lett, egyszerűen mindenben, tetőtől talpig, kívül és belül, bár a másulás alattomos, megfoghatatlan, sehol sem rajtakapható.

Auréliusz, Hermin bátyja széles mosollyal tessékelte barátját: – Gyere, gyere – ne, ne arra –, Rafael ugyanis gépiesen a kisszoba felé indult, ahol Minkával üldögéltek volt, s ahol a két fiú közt is zajlottak azelőtt a nagy, baráti beszélgetések. Auréliusz most a nagyebédlőből – vagy szalonból, mindegy, hogy nevezzük – balra nyíló, tekervényes, szűk folyosószerűségen a még sose látott hátsó fertály felé vette az irányt.

–A „dolgozószobámba” megyünk, öregem. No persze csak idézőjelben mondom. A hátsó kijárati előszoba most át van rendezve, és egészen az enyém. Saját, külön birodalom – a semmiből, szó szerint a semmiből. Gyere, gyere, alig várom, hogy megmutassam – magyarázta vidáman. Pezsegve. – Pezseg az élettől – gondolta Rafael, de ez a nagy élénkség valahogy teljesen lesújtotta. A másikból pedig csak úgy ömlött a szó:

–Az az ötletem támadt, hogy azt a kijáratot úgysem használhatja senki, be van falazva, maga az előszoba meg csak egy használaton kívüli, poros lomkamra volt – a mama lánykori cipellői, ládák, tízezer ócskaság –, elkértem, és a papa ideadta – nahát, csak a lebegő porfonalakat teljes fél napig szedegettem létrával a plafonról meg innen-onnan –, no de végül egész kellemes kis zugoly kerekedett ki belőle. Amolyan legénylakás. Mindjárt meglátod. Igazán érdekel, hogy mit szólsz hozzá, tudod, mennyire adok a véleményedre.

Rafael, Guru öccse, barátjának szinte minden mondatába bele tudott volna kötni, csípősen odavágni valamit. Még hogy „alig várja, hogy megmutassa”! Meg hogy mennyire „ad az ő véleményére”! Csupa hamisság… De hallgatott.

Be kell hogy valljam: teljes mértékben értem s megértem őt. A kettétört barátság egyike a leggyötrelmesebb érzéseknek. A tökéletes kudarcélmény. Láttam már férfit sírni emiatt. Nem én voltam, félreértés ne essék. De miután a barátság mámorát volt szerencsém megismerni, van bennem annyi rezonancia és empátia, hogy elképzeljem, mit jelent a törés ezen a téren. Mindazonáltal örömmel állapítom meg, hogy néhány alapvető emberi érzés – mint némely hihetetlenül életerős baktérium – képes átvészelni korszakok és nemzedékváltások megrázkódtatásait.

Rafael, Guru öccse tehát hallgatott. Torkában rozsda. E konok és következetes hallgatás haragot jelzett – s ezzel még keveset is mondtam –, ám Auréliusz mintha nem vett volna erről tudomást. Bosszantó eleganciával ajtókat nyitott, és mindenütt előreengedte barátját – Parancsolj –, így vándoroltak hegyen-völgyön, árkon-bokron, a végtelen lakáson át, kandi, leskelődő szemek és kísértetzajok közepette, mígnem beértek végül Auréliusz új szobájába, ahol már csak ketten voltak. Szemtől szembe. Színről színre.

A szoba, előszoba lévén, olyan alakú is volt, amilyenek az előszobák általában lenni szoktak, azaz hosszú, keskeny, s a mennyezet magassága miatt – ez esetben – sikátorszerű. Funkciót betöltő ajtaja csupán egy volt: az, amin bejöttek. A vele szemben lévő, nyilván csúnya, befalazott kijárati ajtót, mely feltehetőleg a hátsó lépcső felőli ganghoz kapcsolódik, földig érő drapéria takarta – az ajtó és a függönyanyag közt, úgy hiszem, mindig áll valaki: maga a Rejtőzködés. S e szobában örök éj is honol – lámpafény, lévén hogy ablak – sehol.

Nem tagadható, hogy Auréliusz szobájában – a tárgyak s a berendezés kuszaságában, a légkörben és színekben – volt bizonyos férfibáj, ami Rafaelt ugyancsak kellemetlenül meglepte. Gyanítom, hogy nem annyira magán a változáson ütődött meg, inkább azon, hogy ez a folyamat nélküle, az ő „asszisztálása” nélkül zajlott le, nem lehetett tanúja, mi több – társa sem. Auréliusz nem vitte, nem sodorta őt magával, hanem bűnös módon magára hagyta a fiúság keserves paradicsomában.

Az alacsony, mű-keleti szőnyeggel letakart asztalkák egyikén fénykép hevert. Csak úgy odavetetten, apró használati tárgyak közt, a mindennapok kellékévé avatva. Rafael, Guru öccse nyomban ráismert – nagyon jó kép volt, átkozottul jó –, és ettől kezdve nem bírta róla levenni a szemét. Látta, amint egy forgószél tölcsére közeledik lassan a kép felé, felszippantja, magába pörgeti és eltűnik vele. Káprázó szemmel észlelte, hogy a kép valóban nincs ott.

Auréliusz kezében volt.

–Ezt nézed? – mondta látszólagos könnyedséggel, de gyorsan zsebre csúsztatta. – Van is rajta mit. Csinos kis bestia, hm?

Ez ízetlenség volt, s a legnagyobb zavarra vallott. Rafael, Guru öccse nem felelt. Meg kell jegyeznem, hogy eddig még egyetlen szó sem hagyta el az ajkát. Auréliusz tökéletes monológra volt kényszerítve, és lehetetlen, hogy ez fel ne tűnt volna neki.

–Itt lakik a házban. Majd egyszer sort kerítünk rá, hogy bemutassalak benneteket egymásnak. Egyébként sokat meséltem neki rólad…

Rafaelben fölrémlett az üzlet, a kávé-tea polcok, amint Ariadna a lakkos csomagok közt válogat, Auréliusz pedig bemutatja neki, felrémlett az egész jelenet – szóval Auri nem emlékszik rá. Semmi nyomot nem hagyott benne. Jelentéktelen mozzanat. Egyszerűen túllépett rajta. Rafael meghökkenése oly erős volt, hogy sohasem múlt el teljesen. Még akkor sem, amikor az úgynevezett „jó viszony” már rég helyreállt köztük – helyrezökkent –, s habár csak társas találkozókon, de újból összejártak, és egetverően kellemes vitákba bonyolódtak.

–Mi van?! – fordult felé Auréliusz hirtelen, s ez a kérdés már ingerült volt, és távolról sem olyan kedélyes, mint az eddigi beszédek. – Jó, tudom, megorroltál, eléggé tüntetően adod tudtomra – ezt némi éllel vetette közbe –, de hát mit akarsz? Kértem volna engedélyt hozzá? Vagy mi.

Rafael, Guru öccse körülhordozta tekintetét a bútorokon és tárgyakon.

–Nagyon szép a szobád – mondta végül. – Gratulálok. A padlóvázák különösen telitalálat. De azt az aranyozott fülkagylót, ha már a véleményemet kérted – megnyomta a szót s fölmutatott a falra –, a helyedben sürgősen levenném. Stílustörés. Na viszlát – az ajtóhoz lépett, kezét a kilincsre tette.

–Ne hülyéskedj, ne menj ilyen hamar! Beszélgessünk! Lehet, hogy most nem hiszed el, de borzasztó rég motoszkál bennem a gondolat, hogy…

–Én már mindent elmondtam neked. Hosszú és kimerítő beszélgetés volt. Igaz, akadt némi árnyoldala, egy aprócska bibi, hogy ugyanis te nem voltál jelen… De azt hiszem – a fiú szavait szomorú gúny festette vörösre –, a lényeg szempontjából ez már nem számít hiánynak.

25.

Az anyóséknál. Naftalin-hangulat. Plusz Lonci néni. Károly bácsi politikai puhatolódzása. Szemügyre véve a szem-ügy.

–TEGYÉTEK LE magatokat. Ezt a meglepetést! Add ide, Imrém, a szatyrot! – ez az anyósom volt.

–Megnőttél, bikfic! – apósom ily módon nyomott barackot Lurkó fejére.

–Látod, Idám, én megmondtam előre, megjósoltam, na? na? igazam lett? – ez meg Lonci néni visszafojthatatlan, csöndes diadalma volt. Lonci néni az apósom húga, s itt érleli, velük egy lakásban – egy fedél alatt – vénlánysága keserű bogyóit, Dodó mamának meg le kell nyelni őket, ami által, ha lehet, még magányosabb, mint lenne kettesben Károly bácsival.

Nos: a végtelen buszozás után végre ott voltunk. A világ peremén. Túlon túl. A város túlsó végén. A Hold túlfelén. Révbe értünk. Ez az a hely, ahol bizonyos időközönként bizonyos személyek kapcsán, mint valamely diplomáciai testület, csúcstalálkozó: összeül a családi kupaktanács. Az én rokonságomat, lévén hogy az szétfoszlott az időben, csak magam képviselem. Az ilyenkor megtárgyalásra kerülő úgynevezett „ügyek” lehetnek szigorúan bizalmas, családi természetűek, lehetnek anyagi vagy lelki jellegűek, érinthetik a családtagok közti kapcsolatokat, de néha besorolhatók az „egyéb” rovatba is.

Iru anyja, más néven Dodó mama az örömtől tébolyultan futkosott – addig-addig, míg sikerült egy nekifutás nyomán megemelkednie, s így körberöpködte a lakást. Heves szárnysuhogás közepette. Hogy a torkán milyen hang jött ki eközben, műfajilag nehezen tudnám meghatározni, talán gurgulázás – glu-glu –, vagy ilyesmi, mindenesetre csak kottába, s nem betűbe foglalható. Amint jobban megnéztem, láttam, hogy ki van sírva a szeme, nyilván megint összekaptak valamin Károly bácsival. A légkört sűrű lepedékként üli meg civódásaik áporodott örökkévalósága.

Iru sietve fésülködött s kötényt kötött. Hozta magával.

–Mamuka drága, egy luxit hamar az Imrének, van itthon? A gyereknek meg egy teát kekszivel, messze még az ebéd. – Arról a kávépótszerkivonatkeverékporról van szó, amit úgy reklámoznak, hogy „LUX?, a világegyetem szuperterméke! Ha netán lebuksz – fölemel a LUX!” – Hát ez a buszozás – darálta tovább Iru – engem is teljesen kikészített. Mint egy citrom, úgy ki vagyok facsarva. Végigálltuk abban az irdatlan zsúfoltságban az egész utat. És fél óra helyett most másfél óráig döcög az az ócska járgány – begolyózik az ember, komolyan mondom.

A három nő – Iru, Dodó mama és Lonci néni – kivonult a konyhába, ahol – most jövök rá – még sohasem voltam. Így aztán tág tere nyílhat a képzelődésnek: három asszonyság áll a tűzhely körül, a tüzes lapon: fortyogó üst, az üstben fekete lé fő, zubog a hab, fölé hajolnak és varázsigéket mormolnak: – Főzet gőze, huss, föl a légbe fuss! – duruzsolja Iru. – A sűrűje sötétedjen, párája meg kerekedjen – gurgulázza Dodó mama. – Lébe-hóba bodzabot, köss a szagra madzagot – vajákolja Lonci néni, aztán szétrebbennek – hárman háromfelé –, szedik a csészikét, tányéraljat, mokkakanalat.

A gyerek feje fölött összecsaptak a felnőttélet unalmas hullámai. Hol kinn, hol benn téblábolt, úgy húzva maga után, zsinóron, mindenfelé a nyafi-hangját, mint keréken járó celluloidkacsát.

Mutyiban maradtam az apósommal.

–Ülj le, Imre – mondta. – Kiért állsz jót? He-hhe-hhe. – Károly bácsi amolyan keménykötésű ember. Ezt nem bírja benne az anyósom. Többek között. Hát igen. Károly bácsinak olyan az arca, hogy önmagán belül is árnyéka van – maga vet magára árnyékot –, s az ilyen típusú arc valamiben mindig félelmetes. Nekem úgy rémlik néha: egy más dimenzióban már találkoztam vele, és akkor valamelyikünk a csőd szélén állt, csak azt nem tudom: ő volt-e az, vagy én. – Na, mi a helyzet a városban? Mesélj egy kicsit. Hőzöngenek a jónépek ott is, mi?

–Hát… kétségtelen, hogy van egy kis feszültség. Egy kis kavarodás.

–Ugyan-ugy-e? Aztán mondd csak, hiszen te mégis bentebb vagy – bennfentes –, meg hát amolyan elit ember vagy: honnét lehet azt tudni manapság, hogy merrül fúj a szél? Érted, ugye, hogy mire gondolok.

–Hiszen, ha tudnám, Károly apám, én lennék a legboldogabb ember. De nem olyan egyszerű az ilyesmit kiszimatolni.

–Hát csak, mert ez is fölkeres, meg az is, hogy csatlakozzam – de hát csatlakozik a ménkű, ha egyszer egy se rukkol ki a farbával, hogy miről is van szó. Hogy a neoparadoxok, meg a Dánék, meg a plutokraták, meg a többi… Nincs igazam? – Károly bácsi éles pillantást vetett rám túlburjánzó szemöldöke alól. – Te, fiam, te – s felém bökött –, milyen pártállású vagy? Mellikhez tartozol?

Majdnem elmosolyodtam: – Keresztkérdés?

–Jó, jó, nem kell színt vallanod, ha nem akarsz. Én ugyan nem faggatlak.

–Nem látok még tisztán magam sem – vallottam be. – De ezt így higgye el nekem, Károly apám, ahogy mondom. Korai is lenne. Nagyon képlékeny még ez a helyzet.

–Na, majd erre még visszatérünk – mondta az apósom. – Majd valamikor. Amikor jobb hangulatban leszel. – Nagyot néztem, de nem szóltam egy szót se. Honnét veszi, hogy nem vagyok jó hangulatban? Ez neki nem elég jó hangulat? Látna akkor, amikor valóban leeresztek. – Beszéljünk másról – legyintett csonknak ható, tömör, szőrös kezével. – Hallom, nem stimmel valami a szemeddel. He?… Hogy hiba van a kréta körül. Jártál orvosnál?

–Csak egy kis gyulladás. Megerőltettem. Mással is előfordul.

–No lám – apósom vonallá szűkítette a szemét –, szóval semmi. A vén csoroszlya meg már kongatta a vészharangot.

Gyengébbek kedvéért megjegyzem, hogy az anyósomról, Dodó mamáról van szó, aki tőlünk eljőve nyilván azon frissiben „ledrótolta” neki, hogy a szemem így meg úgy. S ez az a téma, amiben – eltérően annyi többitől – egyetértenek. Közös nevező. Hatalmas megkönnyebbülés! Alighanem sokáig időztek, békés kettesben üldögélve, a szememnél – a vejük szemgolyójánál: körültipegték-topogták, meglappogatták-tapogatták, megszagolgatták, s némi borzongással összemosolyogva felállították a diagnózist. Aztán eltávolodtak – egymásra néztek –, s újra ott tartottak, mint annak előtte. – Istenem, ezzel az alakkal vagyok összezárva? – így az anyósom, míg Károly bácsi szidja, és sandán fürkészi őt busa szemöldje alól.

Hogy ez a házasság kettejük közt miképp jött létre, milyen rejtélyes környülállók összejátszása folytán – bár sokat törtem rajta a fejem –, máig sem értem. A hálószoba halmintás tapétáján lógó esküvői kép adhatna talán némi felvilágosítást – de nem. Dokumentálja csupán, hogy az egybekelés hivatalosan megtörtént, párrá lett két tökéletesen különvaló egyed – hja, párosan szép az élet –, s attól kezdve, míg ásó, kapa – összetartozik. Az ifjú hajadon s a deli legény – Dodó mama és Károly bácsi – szakasztott úgy kövült bele a képbe, mint két más fajú bogár egyetlen borostyánba. Az üveg olykor-olykor szivárványszínben csillog – lehet, hogy mégis szerették egymást valaha? Mégis…

De már jöttek. Betódultak és betolultak. Mind a hárman. Hatalmas szelet csapva szoknyáikkal. Iru kezében tálca, rajta egy csésze párolgó fekete.

–A cukrot, mamuka. Hol van? Itt, a kombináltban? – Iru, aki még jelen körülmények közt is a feleségem volt, teljesen kipirult. Ilyen elementárisan hatott rá a szervírozás és a nem saját konyha élménye. Aligha túlzok, ha érzékinek mondom ezt a hatást. Ami aztán – visszahatásként persze – engem sem hagyott közömbösen. Ahogy elém rakta a cukortartót, tekintetem felsiklott meztelen karján, oda, ahol a könyékhajlat kis belgödrében a főütőér lüktet. Majd ezen a már felderített ösvényen játékosan egy ujjamat is végigfuttattam. Olyan enyelgés volt ez, amit házaspár szűk családi körben még megengedhet magának anélkül, hogy túllépné a megszabott illemhatárokat – s legfeljebb azt a következtetést vonják le belőle, hogy ezek aztán „jól kijönnek egymással”, „jól megvannak”. Az idősebb korosztály az ilyesmit kifejezetten irigy gyönyörködéssel szokta szemlélni.

Amint „szemtelen” ujjam célhoz ért – szóval be, az imént említett könyökhajlatba –, Iru csiklandósan – Jaj, te! – felkacagott, s karját villámgyorsan összecsappintva, rácsukta az ujjamra. Csapdába ejtette. De hogy micsoda ereje tud lenni egy nőnek?! Alig bírtam kiráncigálni.

26.

Út a dolgozószobából a lakáson át. Hermin–Auri-párbeszéd. Matild és az Adatelosztó. Elárasztott lépcsőház. Telefon Gurunak. Krisztián jelenléte. Kötélhágcsó-jelenet.

NYILVÁN EGYSZERŰBB lett volna csak átvágni a szobán – néhány lépésnyi táv –, s már kinn is van a hátsólépcső folyosóján. Elvileg ennek nem lett volna semmi akadálya, ám sajnos az a bizonyos befalazott ajtó – vakajtó –, mely oda nyílna, annyira vak volt, hogy legfeljebb a képzelet menekülhetett el rajta – szükség esetén. Egyetlen reális út maradt tehát a távozásra, éspedig a visszavonulás: vissza kell hátrálni ugyanazon a szobasoron át, amelyen idefelé jöttek. – Úgy kell nekem – gondolta a fiú. – Ha nem követtem volna őt, mint a megbabonázott – én marha! –, elkerülhettem volna ezt az egész kínos jelenetet, és már rég otthon lennék. – Gyors, ügyetlen mozdulattal kinyitotta az ajtót, s indult. Auréliusz – miután belátta, hogy reménytelen próbálkozás, nem tartóztatta tovább, csupán utánasietett.

Ment, mendegélt Rafael, Guru öccse visszafelé, s némely lépéseknél, pillanatnyi felvillanás gyanánt, tájak bontakoztak ki előtte – Mamó képeslapgyűjteményének visszfényei –, tájak, melyeket sohasem látott, nem is láthatott, hiszen – akárcsak a többiek, mindenki – ő sem lépte még túl sosem a városállam határait, s jószerivel azt sem tudta: valóban van-e világ azon túl és azon kívül, létezik-e, avagy csak mendemonda? Útszéli fák tűntek fel és el – lombosak voltak és elevenek, s főleg zöldek, vízesés zuhogott a mélybe, természetesen szikláról s kies völgybe, egy virágoskert elképesztő színorgiájában három pufók gyermekarc, de valaha az ágyások földjébe embermagasságú rudakat is szúrtak, tetejükön színes üveggömbökkel, s egy napos tisztás közepén ő maga hevert – én, Rafael – félmeztelenül és szégyentelenül, míg jobbik énje imitt evickélt a labirintuslakáson át a kijárat felé. Végül sikerült a nagy, közös ebédlőig eljutnia – ahol előbb összefutott Auréliusszal. Körjárat.

Pillantása váratlanul egy szempárba ütközött: sütött belőle a szemrehányás – Hermin arcában volt az a szempár. A lány az egyik utcai ablaknál állt, belebújva, szinte beleburkolódzva a barna selyem sötétítőfüggönybe. De nyugodtan mondhatnám azt is, hogy beleolvadt, eggyé vált vele: ruhája, haja is függönyből volt. Egy test, egy lélek, fürtök és rojtok.

–Na, kibékültetek? – kérdezte ajkbiggyesztve. Ám még mielőtt Rafael, Guru öccse válaszolhatott volna, Auréliusz már ott állt mellette és megelőzte:

–Nem is voltunk haragban. Miket fantáziálsz itt össze, kis bohó? – s megcsippentette húga arcát. Minka elrántotta, és nyelvet öltött rá. Hangtalanul s roppant röviden: épp csak kidugta és behúzta. Auréliusz nevetett és Rafaelhez fordult:

–Kedves kis pukkancsokat tenyésztünk mi itt házilag, látod? – Úgy viselkedett, a megtévesztésig, mintha valóban semmi sem történt volna köztük – arcán a fiúcinkosság maszkja: – Ez meg egy kivételesen príma példány. A ház büszkesége. Kiállításunk díszdarabja. Nézzék, nézzék – folytatta tréfásan, egy vásári kikiáltó modorában, s Herminre mutatott: – Ez a boszorkává morcolt szemöldök, duzzogó száj, fintorgó orr, égnek álló kóchajzat – tökély a maga nemében! Neked hogy tetszik, öregem? Hm?

Hermin lángvörös lett. Vagy pipacs-, nem is tudom. – Ilyen hülye egy kérdést! – gondolta a fiú. – Mit lehet ilyen hülye kérdésre felelni?

–Miről cseverésztek itt? – Matild dugta be kettejük, a két fiú közé a fejét. – Kukucs, szabad? Szabad nekem is becsatlakozni? – Húgához lépett, ejnye-ejnye mozdulattal lefejtette róla a függönyt, kihámozta belőle, még a haját is elrendezgette. – Miért bújtál ide? Csak nem megint a csúnya fiúk szekáltak? Ne törődj velük, kicsikém.

–Érdekelnek is engem! – Hermin megrázta magát, és kilépett az ablak bűvköréből.

–Te meg mitől vagy így feldobva? – fordult Auréliusz Matild felé. – Történt valami örvendetes netán?

–Pfih! netán! – Matild felhúzta fitosra az orrát. – Egy darabig nem láttok, gyerekek. Nem látjuk egymást. Kérdés, kinek örvendetes ez?

–Hogyhogy? Miért? mi van?

–Berendeltek az Adatelosztóba. Féléves kötelező közmunka, bennlakással. Az imént adta ide mama a behívót. Tessék – s meglobogtatta, majd visszagyűrte a zsebébe.

–És te… – kérdezte Rafael, Guru öccse, kicsit elképedve, ami nem is csoda –, te, személy szerint, hogy viszonyulsz ehhez? Úgy értem… örülsz, vagy…

–Egy kis változatosság sohasem árt. Felrázza az embert. Persze, van, aki az ilyesmitől elkenődik… Végeredményben: egyre megy. Már csomagolok, összedobtam egy-két holmit. Rengeteg, mi minden kell, hiszen fogalmam sincs, hazaengednek-e egyáltalán látogatóba. Főleg szoknya-blúzt viszek – húga felé fordulva folytatta –, azt lehet váltogatni, meg a nadrágkosztümöt, a piros zekémet, egy-két sportos kalapot, aztán cipőt, trottőrt is, meg magas sarkút, szandált… uramisten, mi még? papucs, pizsamák, fehérnemű…

Rafael rémülten érezte, hogy halvány, csipkés női alsóneműk képzete kél benne illatosan – illatozón –, s vele egy névtelen és alaktalan, nem személyhez kötött szenvedély – ez az érzés annyira idegen volt tőle, hogy hátralépett, mintha saját magától akarna eltávolodni. Táskáját a hóna alá emelte – így mellkasa félig fedezve volt.

–Ugyan, tedd már le azt a dög nehéz táskát! – csattant fel ingerülten Hermin. – Kész idegbaj, ahogy hurcolod folyton magaddal. Micsoda szokás! Úgyse mehetsz még haza. Felszóltak, hogy zárva a kapu. – Rafael szemében kérdőjel, s a lány diadalmasan kivágta: – El van árasztva a lépcsőház. Eresztik a szennyvizet. Ivóvizünk az nincs, bezzeg a szennylé az orrunkig ér. Persze lehet, hogy összefügg a kettő. Azt mondták, hajnalig is eltarthat. Benildának mondták.

–Hajnalig? Hiszen akkor…!

–Akkor itt alszol. Semmi vész. Aludtak már nálunk mások is. Legfeljebb részt veszel egy kicsit a családi életünkben. Nem árt egyszer ezt is kipróbálnod.

–A szobámban, öregem… – kezdte Auréliusz, de Rafael lesújtó tekintete valósággal kettémetszette a mondatot. S a következő pillantás Hermin felé éppoly agresszív.

–És miért csak most kegyeskedik erről szólni nekem a kisasszony? Amikor már késő? Mért nem figyelmeztettél időben?

–Nem akartalak zavarni benneteket. Gondoltam, egy olyan nagy, elmélyült beszélgetés…

–Kösz – bökte oda gúnyosan a fiú –, ez igazán kedves tőled. – Közben pedig: – A bosszú műve. Csapda – gondolta. S már látta magát valamelyik öblös bársony karszékben kuporogva; az ebédlő – vagy szalon? – tele volt ilyen meleg, testállag-tapintású, elegáns fotőjökkel – s az ingaóráról még nem is beszéltem! –, látta magát kuporogva, míg az éjszaka árnyai lassan és szisztematikusan megpuhítják izmát, inát és főleg a csontjait, mert hogy ágyba menjen aludni – hálóholmi, lepedő s egyebek –, normális körülmények közé, azt el sem tudta képzelni. A népes család tagjai közül minduntalan átoson valaki – át meg át –; Vulcsika lábujjhegyen: pipilni megy; Laura néni hatalmasan suhogó pongyolában, odasúgva: – Csak szuszukáljon, fiam, nyugodtan, nem zavarom. – Hermin odalopakodik és megérinti: – Bocs… alszol? Nem kell valami a fejed alá? Ne hozzak egy díványpárnát? – melléje guggol, s kezét a fiú térdére ejti. Matild is megjelenik – őt csak a szagáról ismerhetni föl, teste abszolúte nincs. – Uff – áradozza –, uff, teljesen kimerültem a nagy pakolásban. Ezek a búcsú órái… Az ilyesmi, akárhogy is, megviseli az embert.

–Hazatelefonálhatsz, ha gondolod – mondta Hermin. – Megmondani a nővérkédnek, hogy nem alszol otthon. Persze nem muszáj, csak úgy mondom.

–Igen, igen… mindenképpen fel kell hívnom. Bár őszintén szólva nem tudom, hogy közöljem vele. Nagyon könnyen kiborul.

–Egy éjszaka nem a világ, kisfiam, nem kell rögtön tragédiát csinálni belőle. Mondd meg neki, hogy én üzenem – Matild anyásan rámosolygott.

A telefon itt függ az ebédlő falán: aranyozott doboz. Hermin is ezt használja, valahányszor Rafaelnek telefonál. Nos, lelepleződött, milyen. Ilyen. A fiú odalépett. A család tagjai tapintatosan félrehúzódtak – magára hagyták a készülékkel. Légüres tér körülötte, mint fülke. Leakasztotta a kagylót, tárcsázott – a vonal túlsó végén az ő lakásuk távbeszélője átforrósodik és hangot ad. Látom, amint Guru, Rafael nővére odaszalad, kezében konyharuha, megtörölgeti vele a kezét – sebbel-lobbal –, persze kicsit nedves marad. – Halló!… Na végre, hát mi van? Mért nem vagy még itthon? Öreg este van. Már meg is vacsoráltunk.

Hát ez a többes szám, ez rögtön beadott. – „Vacsoráltunk!” Micsoda beszédmód ez? – gondolta a fiú. Fortyogta. Színültig, vagy még azon is túlig töltötte a gyanakvás. – Florinda van ott? – kérdezte, ám gerince közepén, ahol a libabőr forrása szokott lenni, csalhatatlanul érezte, hogy nem – nem Florinda van ott, se nem Natti.

–Nem, dehogy. Krisztián…

–Már megint? Ez a te újdonsült ismerősöd nagyon rákapott arra, hogy…

–Felszaladt egy kicsit – folytatta Guru csevegő modorban –, és… – suttogás félre: Mit mondjak neki? – igen, halló! Krisztián üdvözöl, hallod?

–Hallom. Mást se hallok az utóbbi időkben. Már agylötyögést kapok ettől a névtől.

–Kérlek, Fil, moderáld magad. Nem tudod, mit beszélsz.

–Hajjaj. Én ne tudnám?

–Majd megtárgyaljuk ezt az egészet, ha hazajöttél. Nem telefontéma. Majd fehér asztalnál, szép nyugodtan… – beszéde dongott, zsongott. – Mindenesetre szeretném, ha minél hamarabb… – Rafaelnek elszállt a füle mellett. Figyelmét egy döbbenetes látvány kötötte le: most vette észre, ahogy szemben állt az ablakkal, hogy kinn, az üveg mögött a lámpafényben – utcai lámpást képzeljenek, sárga fénnyel – vastag kötélhágcsó feszül remegve, s valaki lassan, óvatosan lépeget, ereszkedik rajta épp alá – lenn, a kapunál süvítve dolgozott az aszfaltfúrógép, ők tudják, miért kellett beindítani –, az illető a hágcsóról benézett az ablakon, udvariasan bólintott, és mászott tovább, mígnem eltűnt.

Rafael felkiáltott: – Hát van mód arra, hogy kijusson innen az ember! Mégis!

A kiáltásra Hermin odasietett. A kiáltás odacsalta.

–Tessék? – kérdezte Guru nyugtalanul a vonal túlsó végén. – Hallasz? Te voltál az? Hol vagy tulajdonképpen?! – Máskor oly magabiztos és erős hangja elhomályosodott, mint a tea, ha tejet csöppentenek bele.

–Auréliusznál. Majdnem itt ragadtam éjszakára. Egy hajszálon múlt. Elöntötte a lépcsőházukat a szennyvíz, nem lehet kimenni a kapun. De most már ne aggódj, nővérkém, minden megoldódott. Sietek haza. Repülök. Kötélhágcsón fogok leereszkedni. Romantikus, mi?

–Te viccelsz! Bolondot csinálsz belőlem. Miféle kötélhágcsó?

–Ki fogja törni a nyakát! – sikoltotta Hermin, de úgy, hogy hangja behallatszott a telefonba.

–Ki volt ez? – kérdezte Guru, most már ő is kiabálva. – Az ég szerelmére, magyarázd meg, mi ez az egész?

–Semmi. Kezdheted melegíteni a vacsorát. – S halk suttogással hozzáfűzte: – És örülnék, ha a pasas szűrét kitennéd, mire hazaérek.

–No de Fil! – A membrán a túlvégen a felháborodástól remegett.

Rafael, Guru öccse letette a kagylót s az ablakhoz lépett. Táskája fülét vastag bőrövébe fűzve a derekához csatolta, hogy mindkét keze szabad legyen. Derekába kényelmetlenül vájódott az öv a súlytól. Húzta. Lefelé. – Frappáns – gondolta – így lépni a „távozás mezejére”. – Már fogta az ablakkilincset, de – háttal az üvegnek – egy búcsúpillantással felölelte még a szobát. Élőkép tárult szeme elé – felejthetetlen –, örökre belevésődött.

27.

Nagy beszélgetés Károly bácsival. Fonákjáról a Vesszőfonó. Étkezési epizód. A szomszéd, azaz Bimbó úr, belépője. Közlekedési zűr.

–A KÁVÉS CUKROT, PAPUCIKA! Én akarom! – Lurkó kis testéhez képest meglepően tömör izomerővel ölembe feszült – s a hő, amit árasztott, sem lebecsülendő –, és átfogta a nyakamat. Várakozó álláspont.

–Ne nyaggasd apádat – szólt rá Iru, majd a többiek felé, mintha színpadról közönséghez beszélne, némi büszkeséggel: – Folyton az apján lóg.

A kiskanállal kiemeltem a csészéből egy barnává átitatódott mokkacukrot, és belecsúsztattam abba a vörös bélésű kis üregbe, melyet örökkétig-fiam felém tátott.

–Fincsi – mondta csemmegve és csámcsogva, leugrott, s rám hasalva belekönyökölt a combomba. – Még!

–Többet nem lehet – anyja tiltó szellemként elhúzta onnét –, mert akkor nem tudsz ebédelni. Mindjárt ebédelünk.

–Mi az, hogy „még”? – mondta Lonci néni. – Csak úgy egyszerűen: „még”? Nem tanítottátok meg ezt a gyereket kérni? Hol a „kérek szépen”? Úgy látom, már az apjának sincs respektusa előtte.

A három szoknya újból kivonult a konyhába, libasorban, ezúttal az ebéd körül serénykedni. Iru, aki utolsónak ment, még visszaszólt az ajtóból:

–Aztán maga csak ne politizáljon, Apuka. Ne rángassa bele az Imrét. – Szép homloka ráncba szaladt, mintha régi és rosszízű – nem valami kellemes – emlékek éledtek volna föl benne. – Hagyja a politikát a fejesekre!

–Eh, az asszonyok – hörkent az apósom. – Se velük, se nélkülük. Közhely, szakállas, de csak telibe talál. – Az ablakhoz lépett, kitárta. – Hadd jöjjön be egy kis friss levegő, megfúl itt az ember. – Állt egy darabig az ablaknál, magába merülten, aztán egyszer csak: – Eh, dögrováson van itt minden… – mondta, s visszaült. Dodó mama a tőle megszokott diszkrécióval már elárulta volt, besúgta nekem, min rágódik mostanában az apósom. Hát azon, hogy a nyugdíj általános jelleggel átminősült „állami könyöradománnyá”, s ilyen címen kellett kéthavonként felvenni a központban. Az esedékes napon Károly bácsi már reggel morózusan kelt, minden bosszúságát az anyósomon töltötte ki – szitok és szidalom –, s mikor aztán megjött – nyilván hosszas sorban állás után, nem kevésbé felkurblizott idegzetű kor- és sorstársak közt –, a két öreg nő nem győzte hordani a szívére a vizes borogatást. Törtem a fejem, szóvá tegyem-e, hogy tudok a dologról, de ő már folytatta is a „diskurzust”: