részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Het Achterhuis, Dagboekbrieven 12 juni 1942 – 1 augustus 1944
Uitgeverij Bert Bakker, Amsterdam

Fordította és magyarázó jegyzetekkel ellátta
Bernáth István

Copyright © 1982, 1991, 2001 by Anne Frank Fonds, Basel
Het Achterhuis, Dagboekbrieven 12 juni 1942 – 1 augustus 1944
Only authorized edition edited by Mirjam Pressler
Fotók © Getty Images/Anne Frank Fonds, Basel/Switzerland
Hungarian translation © 1999, 2007, 2015 Bernáth István jogutódjai
Heller Ágnes előszavának fordítása © 2019 Blaschtik Éva
Előszó, Utószó, Kronológia, A szövegváltozatok kiadástörténete, A Hátsó traktus lakói és az Anne Frank Alapítvány című részek fordítása © 2022 Orosz Ildikó
Magyar kiadás © 1999–2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Heller Ágnes előszava © 2019 Hermann Zsuzsa
Borítóterv © Féder Márta
Borítófotó © Getty Images

Tizenegyedik kiadás
Új naplóoldalakkal bővített, csorbítatlan szövegű kiadás
ISBN 978 963 633 068 2

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szalay Marianne
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Györke Mária
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Heller Ágnes

Aki a múltat jelenné változtatta

Anne Frank 90. születésnapjára

A mai napon, június 12-én Anne Frank 90. születésnapjáról emlékezünk meg. Egy hónappal ezelőtt, május 12-én az én 90. születésnapomat ünnepeltük. Én életben maradtam, mert 1945. január 16-án fölszabadított az orosz hadsereg, ő viszont két hónappal később, márciusban meghalt Bergen-Belsenben, megölték. Ő osztozott az európai zsidók sorsában, én a véletlen folytán elkerültem. Mi, akik a véletlennek köszönhetően túléltünk, sosem szabadulhattunk a bűntudattól, amiért mindenki más helyett életben maradtunk.

Még fiatal voltam, amikor először olvastam Anne Frank naplóját, és egy olyan fiatal lánynak a szemével olvastam, aki sok tekintetben osztozott Anne élményeiben. Olyan volt ő nekem, mintha elveszített rokonaim vagy barátnőim egyike lett volna. Története két, Auschwitzban elgázosított unokahúgom történetével volt egyazon, meg a barátaiméval, fiatal fiúkéval, akiket magyar nácik, nyilaskeresztesek gyilkoltak meg.

1944-ben még közös volt a történetünk. Anne Frankhoz hasonlóan örültünk a sztálingrádi vereségnek, Mussolini bukásának, a Hitler ellen elkövetett, jóllehet sikertelen merényletnek, meg persze június 6-ának, a D-napnak. Anne Frank naplóját első ízben olvasva újraéltem akkori örömeimet és félelmeimet. Eszembe jutott, mint oly sokszor, Auschwitzban meggyilkolt apám, akihez ugyanolyan közel álltam, mint Anne az ő Pimjéhez. Elcsodálkoztam, micsoda reményekkel volt tele Anne, micsoda elképzelései voltak a háború utáni napokról akkor, amikor én még bizonyos voltam benne, hogy nem fogunk életben maradni.

A zsidó családok közötti konfliktusokat is jól ismertem, az én életemben ugyan máshogy hívták őket, de ugyanolyan önzők és ostobák voltak. Bizonyos értelemben irigyeltem Annét a hazájáért – amiért olyan sok holland keresztény kész volt segíteni a zsidóknak.

Anne története azonban alapjában véve mégis egy olyan okos és bátor zsidó lány története, akiből egy év leforgása alatt felnőtt nő lett, és aki soha nem élvezhette azoknak a fiataloknak az életét, akik közé magam is tartoztam.

Most, hogy csaknem 70 év elteltével újra elolvastam Anne naplóját, az emlékeim ugyan nem lettek mások, de gondolatom sok más támadt. Az első gondolatom azonban még mindig a bűntudatból fakadt. Halottainkat annak idején nem sirattuk el úgy, ahogyan kellett volna, mert túlságosan el voltunk foglalva azzal, hogy éljünk. A gyász ideje késve jött el, inkább a traumaelbeszélés kapcsán: a gyászunkkal gyógyítottuk magunkat.

Anne Frank nekem örökre megmaradt 15 évesnek. Túl korán fosztották meg a jövőtől, akárcsak unokahúgaimat és fiatalkori barátaimat. 1945 márciusában megállt az idő.

Mégis itt ülünk most a frankfurti Paulskirchében, hogy a 90. születésnapjáról beszéljünk. Az egész világ ismeri Annét. Hogy miért?

Mert írt. Mert naplójában a múltat jelenné változtatta, a holtakat élőkké. A szavak csodája által. Az irodalom csodája által.

Anne Frank naplója nemcsak a szenvedés, a zsidó sors dokumentuma, hanem egyben egy olyan gyereknek a története is, aki ebben a sorsban, ennek a sorsnak a következtében talál önmagára. Anne ez alatt a rövid idő alatt csinálta végig azt, amit Nietzsche így fogalmaz meg: „azzá lenni, amik vagyunk”. Anne fölfedezte önmagát, és kis világában fölfedezte a nagyvilágot. Megtanult szeretni, ítéletet alkotni, megbocsátani, kinevetni, megérteni – megtanulta, mi a félelem és az elégedettség, a szerencse és a szerencsétlenség –, és mindent regisztrált, amit szavakban átélt. Szenvedélye lett az írás, benső szükséglete, ennek köszönhető, hogy naplójából irodalom lett, nevéből pedig mindazoknak a jelképe, akiknek sorsában osztozott. Mindenki helyett, az én halottaim helyett is írt. Írt az unokahúgaim és a fiatalkori barátaim helyett is, akiknek a nevére hamarosan már senki sem fog emlékezni. Anne Frank a saját halhatatlanságáért is írta a naplóját.

Naplójában Anne olyan kérdéseket vetett föl, amelyeket csak később szoktunk, köztük olyanokat is, amelyekre mindmáig nem tudjuk a választ.

1943 novemberében Anne Frank azt írja: nem tudja elképzelni, hogy a háború után úgy tudna élni, mint a többi ember. Mi ezt nem sejtettük, de átéltük, úgy, ahogy azt Anne előre gondolta. Az a zsidó, aki a holokauszt után azt hitte, hogy onnantól kezdve úgy fog élni, mint a többiek, becsapta magát. Az önbecsapás ez esetben nem volt más, mint a trauma tagadása, annak minden pszichológiai következményével. Magyarországon például sokszor elhallgatták a szülők a gyerekeik előtt, hogy zsidók, amíg azok aztán antiszemita jelszavakat nem vittek haza az iskolából. Mások nem voltak hajlandók visszaemlékezni, mindent el akartak felejteni, se beszélni, se hallani nem akartak a történtekről. Megint mások egyébről sem beszéltek, nem akartak a jelenben élni, csak mindig a múltban.

Jóllehet Anne számára magától értetődő volt, hogy zsidó, és nem sokat töprengett rajta, lassanként kezdett elgondolkodni a zsidó sorson. A kérdés, hogy az Isten ezt hogyan engedhette és a benne való bízás egymással párhuzamosan jelenik meg a naplójában. Az első kérdésre (hogy az Isten ezt hogyan engedhette) nem adott választ, a másodikra (hogy miért bízik benne mindennek ellenére) nem is kellett válaszolnia.

A két gondolat vagy érzés párosítása aztán nehéz feladat lett a túlélő számára. A filozófus Hans Jonas a leibnizi hagyomány szellemében megtalálta rá a választ, ám hozzátette, hogy Auschwitzot látva sírt az Isten. Azok számára, akik nem értettek a filozófiához, nem létezett megnyugtató megoldás. A legtöbben föl sem tették a fenti kérdést.

Anne egy cseppben átélte a „conditio humana” óceánját, és elgondolkodott az önzés és a segítőkészség, a jó és a rossz, sőt a gonosz kérdésén is. Olykor a hétköznapok szintjén, olykor világszinten. Nemegyszer az identitás kérdésére is reflektált. Ez egyben nagyon személyes kérdés is volt a számára. Azonos-e vajon ma a tegnapi Annéval? Ugyanazt tenné vagy gondolná-e vajon ma, mint amit egy évvel korábban tett vagy gondolt? Mindjárt ki is tágította a kérdést „én”-ről „mi”-re, arra a kérdésre, ami az európai zsidók számára örök létkérdés marad. Azt kérdezi: mit jelent számomra, hogy holland vagyok? Vajon szeretnék-e „a háború után” holland állampolgár lenni? Vagy inkább nem?

Jók, rosszak vagy gonoszak vagyunk mi, emberek? – kérdezte nemegyszer magában. Kivel kell és kivel nem kell vitatkozni? Miről kell és miről nem kell vitatkozni? Azaz, erkölcsileg nézve, mely esetekben helyes felvállalni a konfliktust másokkal, és mely esetekben jobb elkerülni?

Kik a jó emberek? Anne szemében Kraler és Koophuis, akik átengedték nekik a Hátsó traktust, ott rejtegették és ellátták őket, feltétlenül jók voltak – és ők valóban azok voltak. Jó volt Anne szemében az apja is. Vagyis – régi filozófiai hagyomány szerint – jó (és szép) az, akit szeretünk és aki minket szeret – ha nem követ el gonoszságot másokkal szemben… Jók azok, akik másoknak segítenek, akiket empátia mozgat.

Anne reflexióit Szókratész szavaival is összevethetjük. Jó az, aki ama választás elé állítva, hogy inkább igazságtalanságot követ el mással szemben, vagy elszenvedi az igazságtalanságot, az utóbbit (az igazságtalanság elszenvedését) választja. Aki az elsőt választja (az igazságtalanság elkövetését), az hitvány, rossz – de azért nem gonosz. Az önző Frau Van Daan, aki Annét mindig megszidta, Anne szemében rossz ember – de nem gonosz. A nácik voltak a gonoszok.

A holokauszt idején mindannyian megtanultunk különbséget tenni rossz és gonosz között. Azóta megismerkedtem Bertold Brecht meglátásával is: „Rettenetes nagy a kísértés a jóra!” Nagyon kevés ember (Shakespeare III. Richárdján kívül talán senki sem) mondja önmagáról, hogy úgy döntött, gazember lesz; inkább úgy hiszik az emberek, hogy ők alapjában véve jók, és csak akkor ártanak másoknak, ha azok rászolgáltak, vagy ha máskülönben ők maguk elveszítenének valami fontosat. Ha hasznukra válna, inkább jót tennének.

Három oka van annak, hogy a legtöbben miért nem segítettek a zsidókon.

Az első az ideológia. Vagy maguk is hittek a náci ideológiában, vagy féltek azoktól, akik hittek benne. Ezt 1944-ben tanultam meg. Egy német katona azért segített nekünk, mert egyedül volt, és a bajtársai közül senki nem tudott róla. A második ok a közönyösség. Mi közöm hozzá, nem nézek oda. A harmadik ok az előny, a haszon. Ha a zsidóktól elvesznek valamit, azt nekünk lehet adni. Beköltözhetünk a lakásukba, megkaphatjuk az üzletüket, használhatjuk a bútoraikat és a ruháikat.

A közömbösség, az irigység, a megfelelő ideológia már önmagában is elég rossz, nélkülük egyáltalán nem is létezhetne diktatúra. De ez még mindig nem a gonosz, a radikális gonosz.

Anne Frank elgondolkodott a gonoszon, de miközben a naplóját írta, személyesen nem tapasztalta meg a radikális gonoszt, amikor pedig találkozott vele, már nem tudott naplót vezetni.

A gonosz és a radikális gonosz is két különböző dolog. Hogy mi a gonosz, az függ a kultúrától. Minden kultúrában van valami, amit tabunak nevezhetünk, valami olyan határ, amit nem lehet átlépni anélkül, hogy ne vétenénk az adott kultúra alapértékei ellen. A zsidó-keresztény kultúrában az egyik legfontosabb tabu a gyermekgyilkosság tilalma. Csak a leggonoszabb zsarnok rendel el gyermekgyilkosságot – mint az Ótestamentumban a fáraó vagy az Újtestamentumban Heródes. Aki gyermekgyilkosságra ad parancsot, az a gonosz mintaképe. A gyermekgyilkosság minden résztvevője felelős a gonoszságért. A gyermekgyilkosság megparancsolója gonosz (Shakespeare). A gonosz ember önként vesz részt a gyermekgyilkosságban. Hogy ez a kívánság fizikai vagy pszichikai, az most nem érdekel bennünket.

A holokauszt ideje alatt történt Magyarországon, hogy amikor már az összes zsidót elhurcolták egy városból, apácák egy kilencéves kislányt rejtegettek egy kolostorban. A gyermek súlyosan megbetegedett, kórházba kellett vinni. Az apácák gondoskodtak róla, hogy a kislány ágyán ne legyen névtábla. Egy nyilaskeresztes, aki véletlenül a kórházban járt, fölismerte a gyereket, és azon nyomban értesítette a csendőröket. A beteg kislányt a kórházból deportálták Auschwitzba, és rögtön a gázba küldték.

Miért? Azt kérdem, miért? Mi motiválta vajon ezt az embert? Irigység? Kire? Gyűlölet? Ki iránt? Nyilván örömét lelte a tettében, de anélkül, hogy szadista hajlamait kiélte volna. Csak örömét lelte, érdek nélküli örömöt a gonoszságban. A család egyetlen túlélője, a kislány bátyja mesélte el a történetet a könyvében. És ő sem érti.

A radikálisan gonoszok, úgy vélem, „érdek nélkül” teszik a gonoszságot, ahogyan a jók is a jót.

Anne Frank hitt benne, hogy a jövőben „megjavul” a világ és minden nép.

Nácik által halálra ítélt emberek utolsó leveleit olvastam egyszer. Ők is osztoztak Annénak a világ és az emberek megjavulásába vetett hitében. E nélkül a hit nélkül se meghalni, se túlélni nem lehetett. Nem akarták, hogy a haláluk hiábavaló legyen.

Ha a világ nem is „javul meg”, a népek meg még kevésbé – ha illúzió volt is az egész, azért a haláluk mégsem volt „hiábavaló”. Egyetlen tisztességes ember sem hal meg hiába.

Anne Frank bizonyosan nem. De ő nem meghalt valamiért, hanem sokkal inkább élt valamiért – a halál ellenére élt.

Blaschtik Éva fordítása

Heller Ágnes beszéde 2019. június 12-én, a frankfurti Paulskirchében németül hangzott el, ahol nagyszabású megemlékezést tartottak Anne Frank születésének 90. évfordulója alkalmából.

Előszó

Anne és a Frank család

Anne Frank 1929. június 12-én született Frankfurtban, Edith és Otto Frank második lányaként. Nővére, Margot három évvel volt idősebb nála. Otto frankfurti felső középosztálybeli német zsidó családból, Edith (lánykori nevén Holländer) pedig jómódú aacheni zsidó nagyiparos felmenőktől származott.

A német nemzetiszocializmus (a náci párt) megerősödése, a kilátástalan gazdasági helyzet, a meredeken emelkedő infláció és Adolf Hitler 1933. január 30-i kancellárrá való kinevezése után a Frank családnak nem volt többé maradása Németországban. 1933 szeptemberében a családfő, Otto egyfajta előőrsként Amszterdamba költözött; néhány hónappal később a felesége, Edith, majd év végén Margot is követte. Utoljára csatlakozott hozzájuk Anne, aki ezt megelőzően pár hetet aacheni nagymamájánál töltött.

A Frank család az első években Amszterdam középosztálybeli zsidó negyedében, Merwedepleinben lakott. Anne a társaihoz hasonlóan normális hétköznapi életet élt, új barátokat szerzett. Először a Montessori-óvodába és -iskolába járt, egy idő után azonban át kellett iratkoznia a Zsidó Líceumba.

Amszterdam a náci megszállás idején

Miután a németek 1940 májusában megszállták Hollandiát, Frankék élete gyökeresen megváltozott. 1942. június 20-án Anne ezt írja naplójában:

A zsidóknak sárga csillagot kell hordani; a zsidóknak le kellett adni biciklijüket; zsidó nem szállhat villamosra; zsidó nem ülhet autóba, személyi tulajdonúba sem; zsidó csak 15 és 17 óra között mehet bevásárolni; zsidó csak zsidó fodrászhoz járhat; zsidók este 20 óra és reggel 6 óra között nem mehetnek ki az utcára; zsidók nem tartózkodhatnak színházban, moziban és más szórakozóhelyen; zsidók nem látogathatnak uszodákat, de tenisz-, hoki- vagy egyéb sportpályákat sem; zsidók nem evezhetnek; zsidók nyilvános helyen semmilyen sportot nem űzhetnek; zsidók este nyolc után nem ülhetnek kint a kertjükben, még ismerősöknél sem; zsidók nem mehetnek be keresztény lakásba; zsidók csak zsidó iskolába járhatnak, és így tovább. Szép kis élet, ez is, az is tilos. Jacque folyton azt mondja nekem: „Már semmit nem merek csinálni, attól félek, hogy tilos.”

1940 októberétől Otto Frank nem lehetett többé saját cégének a tulajdonosa, Anne és Margot pedig nem járhatott egy iskolába nem zsidó gyerekekkel, ezért 1941 őszétől kénytelenek voltak a Zsidó Líceumba járni. 1942 májusától Frankéknak, mint minden zsidónak Hollandiában, kötelező volt a ruhájukon, jól látható helyen sárga csillagot viselniük.

Ebben az időszakban Otto Frank komoly erőfeszítéseket tett, hogy kimenekítse családját Hollandiából, de próbálkozásai nem jártak sikerrel. Nem sikerült vízumot szereznie, ugyanis a felkeresett követségek egyike sem készült fel arra, hogy országa hontalan státuszú családot fogadjon be.

Menekülés a Hátsó traktusba

Amikor Margot 1942 júliusának elején írásos behívót kapott munkaszolgálatra, a lányok tudomására jutott, hogy szüleik egy ideje már előkészítettek a család számára egy búvóhelyet az apa amszterdami cégének titkos hátsó épületrészében – a ház a Prinsengracht mentén állt. Otto hónapokon át, észrevétlenül szállított a rejtekhelyre ruhákat, edényeket, gyógyszert és egyéb holmit. Július 5-én este aztán Anne és Margot összepakolt néhány holmit a hátizsákjába, és felkészült a másnapi indulásra. Anne kénytelen volt elbúcsúzni szeretett macskájától, Moortjétől is.

Július 6-án a Frank család beköltözött a Hátsó traktusba, amelyen négy másik emberrel osztoztak. 1944. augusztus 4-ig, a letartóztatásukig ki sem mozdultak innen többé.

A napló

Anne 1942. június 12-én a tizenharmadik születésnapjára egy naplót kapott ajándékba a szüleitől. Ebbe írta a leveleit, képzeletbeli barátjának, Kittynek címezve.

Már otthon, Merwedepleinben írni kezdett, ezt aztán a búvóhelyen is folytatta. Bejegyzéseit először csak magának szánta, 1944 tavaszán azonban családjával egy illegális londoni rádióadást hallgatva megtudta, hogy az emigráns holland kormány egyik minisztere a háború után szeretné megjelentetni a német megszállás idején keletkezett magánnaplókat és levelezéseket. Annét ez arra inspirálta, hogy Het Achterhuis (A Hátsó traktus) címmel a naplóját regényformába öntse. Nekilátott megszerkeszteni és újraírni az addig lejegyzett szövegeit, és a legtöbb szereplőnek álnevet adott.

A napló utolsó bejegyzése 1944. augusztus 1-jén kelt. Három nappal később, augusztus 4-én Annét a rejtekhely többi lakójával együtt felfedezték, letartóztatták, elhurcolták és hamarosan megölték. Otto Frank egyetlen családtagként túlélte a háborút, és visszatért a koncentrációs táborból. Hátralévő életét Anne naplója megjelentetésének szentelte.

A Prinsengracht 263-as számú ház

A ház alaprajza

Napló

1942. június 12.

Remélem, hogy előtted minden titkom feltárhatom, ahogy még senki másnak, és azt is, hogy sok mindenben segítségemre leszel.

1942. szeptember 28. (betoldás)

Már mostanáig is sokat segítettél te is, és Kitty is, akinek rendszeresen írok. Ez a naplóírás egészen jó dolog, alig bírom kivárni azt az órát, amikor időt szakíthatok rá, hogy beleírjak.

Annyira örülök, hogy magammal hoztalak!

Vasárnap, 1942. június 14.

Onnan kezdem, amikor megkaptalak, vagyis amikor megláttalak születésnapi ajándékaim között (ott voltam ugyan akkor is, amikor megvásároltak, de az nem számít).

Pénteken, június 12-én már hat órakor fölébredtem, ami teljesen érthető, ha az embernek születésnapja van. Hatkor viszont még nem kelhettem fel, türtőztetnem kellett a kíváncsiságomat háromnegyed hétig. Tovább már nem bírtam, átmentem az ebédlőbe, ahol Moortje (a macska) üdvözlésül a fejével nekem dörgölőzött.

Pontban hétkor bementem papához és mamához, onnan meg a nappaliba, hogy kicsomagoljam az ajándékaimat, és elsőnek téged pillantottalak meg, talán a legszebbet az ajándékok közül. Ott állt még egy rózsacsokor is és két szál bazsarózsa. Papától és mamától kaptam még egy kék blúzt, egy társasjátékot, egy üveg szőlőlét, amely szerintem egy kissé borízű (szőlőből készül a bor is), egy kirakójátékot, egy tégely krémet, egy takarékpénztári lapot 2,50 guldenről és egy utalványt két könyvre. Azután kaptam még egy könyvet is, a Camera Obscurát1, de az már Margot-nak megvolt, ezért utóbb be is cseréltem, egy üvegtálban magam sütötte süteményt (süteménykészítésben már igen ügyes vagyok), meg más édességeket is, és anyától egy földieper-tortát. Nagyitól is jött egy levél, épp időben, de az csak a véletlennek tulajdonítható.

Azután értem jött Hanneli, és mentünk az iskolába. A szünetben teasüteménnyel kínáltam a tanárokat és a diákokat; utána tovább folyt a tanítás. Öt órára értem haza, mert még tornaórán is voltam (amin csak néző lehetek, mert a karom és a lábam könnyen kificamodik), és születésnapi ajándékként röplabdát választottam az osztálytársaimnak. Sanne Ledermann amúgy is hozzánk jött volna, de én a tornaóráról meghívtam még Ilse Wagnert, Hanneli Goslart és Jacqueline van Maarsent is, az osztálytársaimat. Régebben Hanneli és Sanne voltak a legjobb barátnőim, és ha minket együtt láttak, azt mondták: „Itt jön az Anne, Hanne, Sanne.” Jacqueline van Maarsennel csak nemrég ismerkedtem meg a Zsidó Líceumban, most ő a legjobb barátnőm. Ilsének Hanneli a legjobb barátnője, Sanne pedig egy másik iskolába jár, neki ott vannak barátnői.

Egy díszkiadású Holland mondák és legendák könyvet kaptam tőlük, de tévedésből sajnos csak a második kötetét, úgyhogy az első kötetért utóbb két másik könyvemet kellett odaadnom cserébe. Helene néni hozott nekem még egy kirakójátékot, Stephanie néni egy gyönyörű brosst, Leny néni pedig egy pompás könyvet: Daisy vakációja a hegyekben. Reggel a fürdőkádban arra gondoltam, milyen pompás volna, ha volna egy kutyám, olyan, mint Rin-tin-tin2. Én is Rin-tin-tinnek hívnám, és amikor iskolában vagyok, ellenne a pedellusnál vagy szép időben a biciklitárolóban.

Vasárnap délután zsúr volt nálam. Rin-tin-tin nagyon tetszett az osztálytársaimnak. Kaptam két brosst, egy könyvjelzőt és két könyvet. Most akkor egyet s mást el kell mondanom az osztályról és az iskoláról, kezdem a diákokkal.

Betty Bloemendal egy kissé szegényesen néz ki, azt hiszem, valóban szegény is, a város nyugati részén, a Jan Klasen utcában lakik, és közülünk senki sem tudja, hogy az merre van. Az iskolában nagyon okosnak látszik, de ez talán csak a szorgalmától van, mert itt és most nemigen jeleskedett. Meglehetősen nyugodt gyerek.

Jacqueline van Maarsen számít a legjobb barátnőmnek, de igazi barátnőm még soha nem volt. Jacque-ról először azt hittem, hogy majd ő lesz az, de nagyot csalódtam.

D. Q. igen ideges természetű gyerek, folyton elfelejt valamit, egymás után kapja a büntetési feladatokat. Nagyon jószívű, különösen G. Z.-hez.

E. S. olyan borzasztóan sokat locsog, hogy az már kellemetlen. Mikor kérdez tőled valamit, az ujjaival már a hajadban babrál vagy a gombjaidat fogdossa. Azt mondják, hogy E. ki nem áll engem, de ezen nem bosszankodom, mert én sem tartom őt igazán rokonszenvesnek.

Henny Mets vidám és mulatságos gyerek, csak nagyon hangosan beszél, és egészen gyerekesen viselkedik, mikor az utcán játszik. Sajnos a barátnője, Beppy nagyon rossz hatással van rá, ő is mindig piszkos és elhanyagolt külsejű.

J. R.-ről egész fejezeteket lehetne írni. Felvágós, éles nyelvű, kellemetlen, felnőtteskedő, alattomos és képmutató gyerek. Kár, hogy annyira behálózta Jacque-ot. J., ha a legkisebb baj éri, már zokog, nagyon nyafka és borzasztóan affektál. J. kisasszony képtelen elviselni, ha nem neki adnak igazat. Nagyon gazdag, egy egész szekrényre való csinos ruhája van, de mind nagyon öregesen áll rajta. Azt képzeli magáról a gyerek, hogy milyen szép, pedig épp ellenkezőleg. J. meg én abszolúte ki nem álljuk egymást.

Ilse Wagner is vidám és mulatságos, de nagyon precíz, órákig képes nyavalyogni valamin. Ilse eléggé kedvel engem. Nagyon okos, de lusta.

Hanneli Goslar, vagy ahogy az iskolában hívják, Lies, egy kissé különös természetű, az iskolában gyakran zavarba jön, otthon viszont nagyon szemtelen. Mindent, amit hall, elfecsegi otthon az anyjának. De nyíltan kimondja a véleményét, és ezért, különösen az utóbbi időben, igen nagyra becsülöm.

Nannie van Praag-Sigaar kicsi, mókás és bölcs gyerek. Szerintem igen szeretetreméltó. Meglehetősen okos. Többet nem tudok mondani róla.

Eefje Jong egészen különleges gyerek. Alig múlt tizenkettő, és máris olyan, mint egy hölgy. Úgy bánik velem, mint egy csecsemővel. Nagyon segítőkész, és ezért én is kedvelem.

G. Z. a legszebb lány az egész osztályban. Bájos arca van, de az iskolában meglehetősen buta. Azt hiszem, meg fogják buktatni, de ezt persze nem mondom meg neki.

(Betoldás)

Legnagyobb csodálkozásomra G. Z.-t nem buktatták meg.

Végül, hogy a tizenkét lány közül én G. Z. mellett ülök.

A fiúkról lehet sok meg lehet kevés szót is ejteni.

Maurice Coster a sok rajongóm egyike, de nagyon kellemetlen kölyök.

Sallie Springer rettentően piszkos kölyök, és az a pletyka járja róla, hogy már volt viszonya. Én mégis rendkívülinek érzem, annyira mókás.

Emiel Bonewit G. Z. iránt rajong, akit ez elég közömbösen hagy. Eléggé unalmas fiú.

Rob Cohen is szerelmes volt belém, de ma már ki nem állhatom. Képmutató, hazudozós, sopánkodó, bolond és kellemetlen fiú, és túl sokat képzel magáról.

Max van de Velde Medemblikbe valósi parasztfiú, de nagyon rátermett, mondaná Margot.

Herman Koopman is nagyon elhanyagolt külsejű, akárcsak Jopie de Beer, aki igen szerelmes természetű és lánybolond.

Leo Blom Jopie de Beer kebelbarátja, és barátjának piszkossága rá is ragadt.

Albert de Mesquita a Montessori-iskola hatodik osztályából jött át, egy osztállyal feljebb is került. Nagyon okos.

Leo Slager ugyanebből az iskolából jött, de nem annyira okos.

Ru Stoppelmon egy bolondos, kis termetű fiú Almelóból, aki valamivel később került az iskolába.

C. N. csinál mindenfélét, amit nem szabad.

Jacques Kocernoot mögöttünk ül C. N.-nel együtt, és mi (G. és én) betegre nevetjük magunkat rajtuk.

Harry Schaap a legrendesebb fiú az osztályban, és elég kedves.

Werner Joseph úgyszintén, de időnként annyira hallgatag, hogy unalmasnak látszik.

Sam Salomon igazi külvárosi gyerek, egy csibész. (Rajongó!)

Appie Riem meglehetősen ortodox, de egy patkány.

Most abba kell hagynom. Legközelebb majd ismét jó sokat fogok írni, vagyis neked elmondani. Viszlát, úgy örülök neked!

Jegyzetek

1 Nicolaas Beets (1814–1903) holland író sokáig roppant népszerű, kedélyes-gunyoros vázlatkönyve a korabeli polgárok és diákok életéből.

2 Egy korabeli, népszerű gyerekfilm kutyaszereplője.

Tartalom

Heller Ágnes előszava

Előszó

Térkép

A Prinsengracht 263-as számú ház

A ház alaprajza

Napló

Utószó

A szerkesztő utószava

A Hátsó traktus lakói

Kronológia

A szövegváltozatok kiadástörténete

Az Anne Frank Alapítvány

Képek

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Petrona – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License