Hopp László

A GONDOLKODÁS MŰVÉSZETETE

A bizonyosság és a valószínűség keresése a nyugati gondolkodásban, avagy az észszerűség kalandozásai egy laikus szemével

Copyright 2023 Hopp László. Minden jog fenntartva

Kiadó: Dr. Hopp László, magánkiadás

A borítóterv Dr. Domján László terve alapján

ISBN 978-615-01-7870-7

Budapest, 2023

Köszönetnyilvánítás

Mélységes hálával tartozom Sheldon Cohennek, a University of Tennessee nyugalmazott filozófia professzorának és Richard Aquilarnak, a University of Tennessee tanszékvezető filozófia professzorának, akik a könyv angol változatához nyújtottak pótolhatatlan segítséget. Professzor Cohen a Descartes-tal bezáruló fejezetek megírásában működött közre, Professzor Aquila pedig a további fejezetekkel kapcsolatban látott el tanáccsal.

A magyar fordítás megfélemlítő munkájára Dr. Domján László barátom biztatott. Eleinte vonakodtam, de Laci rendíthetetlen kitartással tartotta bennem a lelket. A könyv korrektúrája teljes mértékben az ő munkája. Hogyan is találhattam volna egy élesebb szemű, pallérozottabb, alkalmazkodóbb, kellemesebb munkatársat ehhez a kényes és kimerítő feladathoz? Laci egy nagyteljesítményű szkenner gyorsaságával és a lézersugár precizitásával olvasta át a hozzáküldött nyersanyagot és jelentős tartalmi módosításokra is felhívta figyelmemet. Nélküle ez a könyv semmiképpen sem született volna meg. Köszönöm, Laci!

Tartalomjegyzék

Előszó

Források

Általános megjegyzések

Saját titkos filozófusunkról

Ki vagyok én, hogy filozófiáról merészelek írni?

A filozófia egyik alapvető buktatója

A filozófia ágai

Metafizika

Állandóság vagy változás?

Ismeretelmélet (episztemológia)

Empirikus filozófia

Racionális filozófia

Teológia

A milétoszi filozófia

Thalész (kb. i.e. ~ 624-546): az első materialista

Anaximandrosz (i.e. ~ 610-546): a megfigyelhetetlen Apeiron

Anaximenész (i.e. 585-528): ősanyag a levegő

Püthagorasz (i.e. ~ 570-490): axiómák, gondolatok, megfigyelések

Axióma: valahonnan el kell kezdenünk

Hérakleitosz (I.e. ~ 535-475): Változás!

Parmenidész (i.e. 515-450): csak a változatlan „Egy” létezik

Eleai Zénón (i.e. 490–430): Nincs mozgás!

Empedoklész (i.e. ~ 495-435): a mindenható erő összekeveri az elemeket

Görögország története, i.e. V. század

Anaxagorasz (i.e. ~ 510-428): Athéni filozófia

Démokritosz (i.e. 460-370), Leukippusz (i.e. 440): Atom!

Prótagorasz (I.e. ~ 490-420): a szofizmus atyja

Szókratész (I.e. 470–399): az örök moralista

Platón (i.e. ~ 428-347): a valóság az ideák tükörképe

Az ideák világa

Egyetemesek

Platón ideái

Platón dualizmusa és kozmogóniája

Platón Köztársasága

Platón etikája (Popkin és Stroll alapján)

Arisztotelész (i.e. 384-322): cél, szándék, megfigyelés

Arisztotelész Metafizikája

Szubsztancia, egyetemes, esszencia

A lélek Arisztotelész értelmezése szerint

A cél és szándék Arisztotelész filozófiájában

Arisztotelész etikája

Arisztotelész politikája

Arisztotelész logikája

Arisztotelész helye a filozófiában

Az ókori görög történelem három korszaka

Számoszi Arisztarkhosz (i.e. 310-230): heliocentrizmus

Cinikusok: Csak a belső erény számít

Antiszthenész (i.e. 445-365): szegénység és értékes élet

Diogenész (i.e. 412–323): cinizmus és az erényes élet

Szkeptikusok: semmi sem biztos; a valószínűség szerepe

Pyrrho (i.e. 360-275): az erkölcsi bizonytalanság

Phlius-i Timon (i.e. 320–230): Kételkedés!

Epikurosz (i.e. 341-270): hedonizmus

Epikurosz etikája

Epikurosz metafizikája

Sztoicizmus: determinizmus, közömbösség

Sztoikus metafizika

A sztoikus tudáselmélet: bizonyosság és véletlen

Kitiuszi Zénón (i.e. 334-262): sztoicizmus atyja

Asszoszi Kleanthész (i.e. 330–230): lélek - anyagból

Chrysippus (i.e. 280-207): dialektikus nézetek

Panaitiusz (i.e. 185-110): idealizmus a sztoicizmusban

Poszeidóniusz (i.e. 135-51): csillagászati mérések

Seneca (i.e. 3-i.sz. 65): a sztoikus halál

Epiktétosz (i.sz. 60-100): az univerzum polgára

Marcus Aurelius (121-180): összhangban az univerzummal

A Római Birodalom hatása a nyugati kultúrára

Római filozófia

A Kelet-Római Birodalom

Az egységesített civilizáció

A mohamedán kultúra

Neoplatonizmus: a kereszténység felé

Plotinus (i.sz. 204-270): egyenlőtlen Szentháromság

Katolikus filozófia

Zsidó történelem

Kereszténység az első négy évszázadban

A nyugati Egyház doktorai

Szent Ambrus (340-397): Egyház az állam felett

Szent Jeromos (345-420): a Vulgata szerzője

Szent Ágoston (354-430): a keresztény teológia atyja

Szent Ágoston filozófiája és időelmélete

Isten városa (412-427).

A pelagiuszi vita

Az V-VI. század története

Boethius (480-524): a filozófiai harmónia

I. Justitianus (482-565): Róma utolsó felvillanása

Az Egyház megerősödése

Szerzetesi mozgalom

Nagy Gergely pápa

A pogányok megtérése

A VIII-X. század: a sötét középkor

Skót János (kb. 800-877): újplatonikus nézetek

A XI. század: kifelé a sötét középkorból

Mohamedán kultúra és filozófia

Avicenna, vagy Ibn Sina (980-1037): egyetemesek Isten elméjében

A XII. század

Roscelin (1050-1125): a nominalizmus atyja

Az egyetemesek és az absztrakt eszme

Szélsőséges realizmus

Mérsékelt realizmus

Nominalizmus

A nominalista filozófia vetületei

A Szentháromság Roscelin szerint

Abelárd (1079-1142): a szándék határozza meg az erkölcsöt

Szent Bernát (1090-1153): növekvő egyházi befolyás

Averroes, vagy Ibn Russhd (1126-1198): egyetemes intellektus

Maimonides (1135-1204)

A XIII. század

III. Ince pápa (1198-1216): negyedik keresztes hadjárat

II. Frigyes (1194-1250): harc a pápával

Assisi Szent Ferenc (1182-1226): egyetemes szeretet

Szent Domonkos (1170-1221): az eretneküldöző

A platóni és az arisztotelészi filozófia

Aquinói Szent Tamás (1225-1274): Istenérvek

Esetleges és szükséges lények

Gondviselés, lélek, kinyilatkoztatás, értelem

Szt. Tamás és Szt. Ágoston valláselmélete

Roger Bacon (1214-1294): emberi tévedések forrásai

Páduai Marsilio (1270-1342): a pápaság demokratizálása

Ockhami Vilmos (1285-1347): Ockham borotvája

Konceptualizmus

A pápaság hanyatlása

Wycliffe (1320-1384): az Egyház polgári felügyelete

A pápaság kelet-nyugati szakadása (1378-1417)

Reneszánsz (XIV-XVII. század)

Az olasz reneszánsz (XIV-XVI. század)

Machiavelli (1467-1527): az uralkodó és az anarchia

Az északi reneszánsz (XV-XVII. század)

Erasmus (1466-1536): az Egyház óvatos kritikusa

Sir Thomas More (1478-1535): Egy utópikus társadalom

Reformáció és ellenreformáció (1517-1648)

Reformáció (1517-1648)

Ellenreformáció (1545-1648)

Kopernikusz (1474-1543) és a modern tudomány

Kopernikusz pontatlanságai

Johannes Kepler (1571-1630): a bolygók mozgásának törvényei

Galilei (1564-1642): a newtoni fizika előfutára

Newton (1643-1727): a világegyetem és a fizikai törvények

XVI-XVII. század: tudományos eredmények

Francis Bacon (1561-1626): induktív tudás

Értelem és hit Bacon filozófiájában

Az induktív tudás szerepe

Öt „ködkép”, ami akadályozza a tudást

Bacon etikája és politikája

Thomas Hobbes (1588-1679): társadalmi szerződés, önző emberi vágy

Hobbes társadalmi szerződése

René Descartes (1596-1650): a karteziánus dualizmus

A karteziánus dualizmus

A descartes-i lélek-test interakció következetlenségei

A karteziánus kétség

Descartes filozófiájának értékelése

Baruch Spinoza (1634-1677): panteizmus, boldog élet

Panteista metafizika

Spinoza etikája

Spinoza társadalmi nézetei

Gottfried Leibniz (1646-1716): Isten és a monádok

A monádok, Leibniz metafizikájának építőkövei

A szabad akarat Leibniz filozófiájában

Érvek isten létezése mellett

Leibniz optimista erkölcsi világa

Leibniz rejtett Janus arca

Russell a filozófiai liberalizmusról

Locke (1632-1704): tabula rasa, modern demokrácia

Locke tudáselmélete: a tabula rasa

Locke etikája; hosszú és rövid távú érdekeink

Locke politikai filozófiája: a demokratikus államforma

Locke filozófiai öröksége

Berkeley (1685-1753): Isten mindent észlel

Az anyag csak a tudatban létezik

Valóság: Isten univerzális elméjének a tükröződése

A percepció értéke: tudáselméleti alapkérdés

David Hume (1711-1776): a szkepticizmus csúcsa

Vélemény kontra tudás; nincs empirikus tudás

Az elme-test kölcsönhatás, nincs „én”

Hogyan éljük, ha semmi sem biztos?

A valószínűség az induktív gondolkodás védelmére

Voltaire (1694-1778): zseniális humanista

La Mettrie (1709-1751): az lényeg az „akarás”

Helvétius (1715-1771); az oktatás apostola

Diderot (1713-1784): az Enciklopédia atyja

de Condorcet márki (1743-1794): Egyenlőséget!

A romantikus mozgalom: Szenvedély!

Jean-Jacques Rousseau (1712-1778): az észszerűség vége

Rousseau a vallásról és a politikáról

Kanthoz vezető út

Immanuel Kant (1724-1804): a priori szintetikus tudás

Analitikus, szintetikus, a priori, a posteriori ismeretek

Transzcendentális esztétika

Transzcendentális analitika

Nomenák: olyan dolgok, amelyeket sohasem ismerhetünk meg

Kant Istenről és az erkölcsről

Kant politikai munkája

Fichte (1762-1814): az Egó

Változások a XIX. században

A darwinizmus hatása

Németország egyesülése

Hegel (1770-1831): tézis, antitézis, szintézis, az Abszolút

Objektív és szubjektív idealizmus

A dialektika új jelentése Hegel filozófiájában

Hegel a történelemről

Schopenhauer (1788-1860): az „akarat”

Schopenhauer pesszimizmusa, erkölcsfilozófiája

Schopenhauer a nőkről és a vallásról

Schopenhauer a művészetekről

Nietzsche (1844-1900): Szupermen kontra vallás

A tragikus optimizmus a klasszikus görög drámában

A Szupermen szerepe a történelemben

Nőgyűlölete, nézetei a vallásról és az erkölcsről

Nietzsche társadalmi nézetei

Auguste Comte (1798-1857): pozitivizmus, szociológia

Jeremy Bentham (1747-1832): utilitarizmus atyja

John Stewart Mill (1806-1873): kisebbségi csoportokért

Az utilitarizmus kritikája

Utilitarizmus a gazdaságban és a politikában

Karl Marx (1818-1883): dialektikus materializmus

A materializmus új formája

Társadalmi küzdelmek

Közgazdasági elmélete és emberközpontú erkölcstana

Marx értékelése

Herbert Spencer (1820-1903): az evolúció szerepe

A kiismerhetetlen

Az evolúció általában

Biológia, az élet evolúciója

Az elme evolúciója

A társadalom evolúciója

Az erkölcs evolúciója

William James (1842-1910): az elmélet igaz, ha működik

A tapasztalat a valóság egyetlen próbája

Az igazság a cselekvés eredményében rejlik

James a vallásról

Henri Bergson (1859-1941): időtartam és idő

Időtartam és ösztön; tér és az értelem

Benedetto Croce (1866-1952): művészet a legmagasabb szintű tudás

Bertrand Russell (1872-1970): Atomi tények

Logikai analízis és a logikai atomizmus filozófiája

Út az analitikus filozófiához

Logikai atomizmus

A leírások elmélete

Általános relativitáselmélet és a logikai elemzés filozófiája

Zárógondolatok az analitikus empirizmus filozófiájáról

Durant Russell metafizikájáról

Russel politikai filozófiája

George Santayana (1863-1952): értelem és ösztön

John Dewey (1859-1952): Eredmény!

Relatív igazság

Hogyan javíthatunk az emberi életen?

Amerika a XX. század intellektuális színterén

XX. századi filozófiai irányzatok

Modern etika: érvek a szabad akarat mellett

A modern politika

John Rawls (1921-2002): a „különbség elve”

Modern metafizika: teljes zűrzavar?

Analitikus filozófia és logikai atomizmus

Logikai pozitivizmus (logikai empirizmus)

A filozófia hétköznapi nyelviskolája

Ludwig Wittgenstein (1889-1951): minden a nyelven múlik

A filozófia és a tudományok újraegyesítése

Egzisztencializmus: a klasszikus filozófia megmentése?

Søren Kierkegaard (1813-1855): A megvilágosodás pillanata Istentől

Fenomenológia: a tudat újszerű tanulmányozása

Jean-Paul Sartre (1905-1980): élet értelme Isten nélkül

Dekonstrukcionizmus: lehetséges-e információcsere?

Zárószó

Függelék

A szillogizmus alapjai

A logikai következtetés két formája

Deduktív logika: szillogizmus

Érvelési hibák a hagyományos logikában

A kétértelműség hibája

A szignifikancia hibája

A hangsúly hibája

A szövegkörnyezettel ellentétes idézés

Személyeskedés (argumentum ad hominem)

A tekintélyre hivatkozás hibája

Az érzelmekre apellálás (argumentum ad misericordiam)

A nemtudás, mint érv (argumentum ad ignorantiam)

A körkörös érvelés (Petitio Principii)

A hamis kompozíció tévedése

A megosztottság tévedése

Az irreleváns következtetés (ignoratio elenchi)

Nem kapcsolódó érvelés (non sequitur)

Statisztikai tévedések

A filozófia nektárja: válogatott nézetek gyakorlatias és releváns filozófiai kérdésekről

A filozófia szerepéről

Az erkölcsről és az etikus életről

A vallásról

A társadalomról, a politikáról és a vezetőkről

Nézetek a nőkről

A halhatatlanságról

Szabad akaratról

A háborúról

A művészetekről

A szerzőről

„Egy filozófus tanulmányozása során a helyes hozzáállás sem tisztelet, sem lekicsinylés...” Bertrand Russell

Előszó

A filozófia szó jelentése „a bölcsesség szeretete”. Ebből kiindulva Bertrand Russell a filozófust „az igazságkeresés szerelmesének” nevezte. Ha Russel definíciója megállja helyét, akkor a filozófusok érdeklődése nyilvánvalóan olyan emberi sajátosságok felé irányul, amelyek mindannyiunkban fellelhetőek. Végül is mi emberek többnyire bölcsnek és igazságszeretőnek tartjuk magunkat. E két alappillérre támaszkodva keressük életünk célját, próbáljuk felismerni tudatalatti vágyakozásainkat, törekszünk ösztöneink megzabolázására, vagy igyekszünk kielégíteni időnként fellobbanó kíváncsiságunkat létünk eredetéről.

És mégis jogos a kérdés: érdekli-e egyáltalán az átlagembert a filozófia? Felismerjük-e, hogy a filozófusok, az emberiség talán legpallérozottabb elméi, évezredeken keresztül olyan kérdéseket feszegettek, amelyek alkalmanként bennünk is felmerülnek? Olyan kérdéseket, mint például mi az életünk értelme? Van-e igazság és ha van, mi az eredete? Mik a társas együttélés minimális, alapvető szabályai? Miképpen kapcsolódik a lelkünk a fizikai létünkhöz?

Vajon az emberek mindennapi életében hozott-e gyümölcsöt a bölcsek tetemes munkája?

Nem tudnám megmondani, hogy az idő múlásával járó szellemi formálódás, vagy a világban folyó egyre nyugtalanítóbb események keltették-e fel a kíváncsiságomat a fentiekhez hasonló kérdések iránt. Minden esetre elérkeztem egy olyan ponthoz, amikor meg akartam tudni, hogy itt a második ezredforduló környékén miként befolyásolja mindennapi életemet a „bölcsesség ősrégi szeretete”. Laikus filozófiai bolyongásaim végül elvezettek ennek a könyvnek a megszületéséhez.

Források

Tallózásaim közben akadtam rá Bertrand Russell brit filozófus A nyugati filozófia története című művére. Az először ijesztőnek tűnő akadémiai téma ellenére gyorsan hatalmába kerített a könyvben górcső alá vett gondolatok hosszú sora. Ezeket a koncepciókat töprengő elmék hosszú sora gyűjtötte össze több mint két évezred során. Ezek a gondolkodók olyan összetett kérdések megvizsgálására vállalkoztak, mint a tudás és tudat eredete, az értékrendszerek kialakulása, az érvelés formái, a hit szerepe a megismerésben, vagy létezésünk eredete és célja.

Bár Russel szakavatottságához nem fér kétség, a témakör bonyolultsága miatt nem akartam egyedül az ő értelmezésére támaszkodni. A teljesebb kép kedvéért egy másik forrást, az amerikai Will Durant Filozófia története című klasszikus művét is felhasználtam.

Ugyan Russell és Durant is törekedett mondandójuk lehetőség szerinti leegyszerűsítésére, az anyagot mégis viszonylag nehezen emészthetőnek találtam. Ekkor bukkantam rá Richard H. Popkin és Avrum Stroll Philosophy Made Simple című könyvére (Leegyszerűsített filozófia), ami további útmutatást adott arra vonatkozóan, hogy miként lehet a filozófiát közelebb hozni az amatőr érdeklődőkhöz.

Végül, a korai filozófia bizonyos kritikus szakaszainak tisztázásában Terence Irwin Klasszikus gondolat és David Luscombe Középkori gondolkodás című könyvei segítettek.

Mivel böngészéseim közepette több mint 120 filozófus munkájáról és életéről szóló hatalmas információhalmaz közepén találtam magam, jegyzetelésbe kezdtem, hogy az olvasottaknak ne veszítsem nyomát. Abban a reményben, hogy a magvas gondolatok közti kalandozásaim másokat is meggyőzhet az élet alaposabb szemléletére, jegyzeteimet elkezdtem csiszolgatni, és az eredményt ebben a könyvben foglaltam össze.

Írás közben számos WEB forrást is felhasználtam, amiket a szövegben a link megadásával jeleztem. Ezeknek többnyire a filozófiai terminológia tisztázásakor, vagy a történelmi és életrajzi információk kiegészítésekor vettem hasznát.

A három fő forrás – Russell, Durant, Popkin és Stroll – három fölöttébb különböző szempontból közelíti meg a filozófia-történet tárgyát. Ezeket igyekeztem egyetlen, egységes képbe kovácsolni. Russell, akinek könyve munkám alapjául szolgált, erős matematikai és logikai rálátással, valamint gazdag történelmi háttérrel fűszerezte az általa bemutatott filozófiai gondolatokat. Bár materialista lévén az idealista nézeteket kritikusan szemlélte, számomra véleménye mindig tárgyilagosságra törekvőnek és többnyire jól megalapozottnak tűnt. Russel a vallást a metafizikai idealizmus humanizált alkalmazásának tekintette. Ennek megfelelően a vallási nézőpontokat egy racionális agnosztikus humanista álláspontjából közelítette meg. Könyve jól kirajzolt történelmi idővonalat követ.

Durant egy idealista gondolkodó hozzáállásával közelítette meg a filozófia történetét. Mindazonáltal, érzésem szerint neki is sikerült elfogultságát elfogadható szinten tartani a materialista témák ismertetésekor. Könyve címéhez híven ő is történelmi idővonal mentén foglalta össze a filozófiát. Russelltől eltérően azonban, aki szinte minden neves filozófust bemutatott, Durant a legkiemelkedőbb gondolkodóknak egy kisebb csoportjára összpontosított.

Popkin és Stroll munkájukban nem történelmi idővonalat követtek, hanem a filozófia fő ágai köré csoportosították mondandójukat: metafizika, tudáselmélet (episztemológia), etika, politika, esztétika, vallás és logika. Némi betekintést adtak a legfrissebb filozófiai irányzatokba is, amelyek a két korábbi könyv megírásakor csak embrionális stádiumban érlelődtek. Ráadásként Popkin és Stroll egy viszonylag könnyen emészthető, frappáns bevezetővel is megajándékozta a logikai szintaxis iránt érdeklődő olvasót.

Általános megjegyzések

Saját titkos filozófusunkról

Tapasztalatom szerint a filozófia meglehetősen barátságtalan téma a nagyközönség számára. Ha társaságban véletlen feljön róla a szó, a hallgatók reakciói a jóindulatú legyintéstől vagy az alig palástolt ásításoktól egészen a hitetlen szemforgatásig terjed: Téged ez tényleg érdekel!? Úgy érzem, hogy legtöbbünk figyelmét elkerülik a filozófiában rejlő fundamentális értékek. Bár a filozófia tárgya legtöbbünknek elvont „elefántcsont toronybeli” spekulációnak tűnik, a témák között valójában életünk égetően fontos kérdései kerülnek terítékre. Ezek a kérdéskörök emberi bizonytalanságunk legalapvetőbb forrásait feszegetik: olyan gondolatokat, amelyekkel létezésünk különböző időszakaiban szinte mindannyian – tudatosan vagy tudattatatlanul – szembesülünk.

Honnan jön az életem?

Mi a helyem az univerzumban?

Honnan tudhatom, hogy tettem erkölcsös, vagy elitélendő volt?

Milyen társadalomban szeretnék élni?

Eléggé világosan fejtettem-e ki a véleményemet?

Már jó ideje arra a felismerésre jutottam, hogy valójában mindannyiunkban rejtőzködik egy bimbózó filozófus, aki szívesen kapcsolatba lépne a másokban is ott bujkáló társukkal. Belső filozófusunk leghatékonyabb inspirációi maguk a filozófusok lehetnének, azonban ők az üzeneteiket a filozófiai nyelv megfélemlítő csomagolásába rejtik el a laikus elől.

Ebben a könyvben arra törekedtem, hogy a filozófia kínosan precíz, laikusok számára szinte követhetetlen nyelvezetét némi módosítással a mindennapi olvasó számára is értelmezhetővé tegyem. Ebből a célból megpróbáltam a terminológiát leegyszerűsíteni, alkalmanként pedig személyes értelmezésemet vagy észrevételeimet is belefűztem a szövegbe. Az absztraktnak tűnő mentális gyakorlatokat a filozófiai gondolatok és bizonyos aktuális esemény összekapcsolásával is igyekeztem közelebb hozni mindennapi tapasztalatainkhoz. Bár stratégiám bizonnyára csorbát ejt munkám szakmai hitelességén, bízom benne, hogy kárpótlásként az elgondolások hozzáférhetőbbé válhatnak.

Ki vagyok én, hogy filozófiáról merészelek írni?

Mivel jómagam csupán a filozófia egyik orvosi diplomával és kíváncsi elmével felvértezett egyszerű csodálója vagyok, nem törekedhettem holmi tudományos értekezés megírására. Ehelyett a saját laikus utamat próbáltam követni, amelynek során az életben nyert személyes tapasztalataimat szándékoztam összevetni évezredek bölcsességével. Ezen a kikövezetlen úton haladva pusztán röpke, kíváncsi pillantásokat vethettem az emberi gondolatok gazdagságára. Ezért az vált elsődleges célommá, hogy érdeklődést ébresszek olyan kérdések iránt, amelyeket fontosságuk ellenére csak ritkán vizsgálunk meg. Meggyőződésem, hogy ha készek vagyunk ilyen szellemi gyakorlatra, életünk számos területét jobb eséllyel optimalizálhatjuk sajátos emberi adottságunkkal: az intellektusunkkal.

Amint az eddigiekből kiderülhetett, a könyv nagy részét forrásaim érdemi részének leegyszerűsítése teszi ki, amiket saját értelmezésemmel és megjegyzéseimmel vegyítettem. Az egyértelműség kedvéért a szó szerinti részeket idézőjelbe tettem, vagy külön feltüntettem a forrást. Az adott filozófus vagy filozófia főbb pontjait aláhúzással emeltem ki, a saját gondolataimat pedig dőlt betűvel jeleztem.

A könnyebb áttekinthetőség kedvéért a tartalomjegyzékben az adott témát egy rövid mondattal mutatom be. Ugyancsak az érdeklődés felkeltését kívántam szolgálni azzal, hogy a fejezetek nagy részét egy rövid, dőlt betűs áttekintéssel kezdtem. A Függelékben egy rövid bevezetőt adok a szillogizmusról, gyakori logikai hibákról és az általam legfontosabbnak tartott nyolc filozófiai témával kapcsolatos legfontosabb nézetekről.

Mielőtt a bölcsesség tengerébe merülnék, egy utolsó személyes gondolatként elismernem bizonyos fokú naivitásomat, ami e könyv kiadására bátorított. Mentségemre szolgáljon, hogy kezdettől fogva számoltam az ötlet kétséges kimenetelével. Ennek egyik oka az lehet, hogy minden erőfeszítésem ellenére is a laikus olvasó túlságosan nehéznek fogja találni a témát. A filozófiában jártasabb olvasó ugyanakkor amatőr munkának, túlzottan leegyszerűsítettnek, vagy akár félrevezetőnek találhatja a téma megközelítését. Ilyesféle kettős veszéllyel gyakran találkoznak azok, akik a középúton próbálnak meg haladni és végül mindkét oldalról elutasítással találkoznak.

Attól a reménytől hajtva azonban, hogy hozzájárulhatok az elmélkedő gondolkodás jó szokássá válásához, vállaltam ezt a kockázatot.

A filozófia egyik alapvető buktatója

Miközben az egymással versengő filozófiai gondolatok értelmezésén szorgoskodtam, a fejemben Russell figyelmeztetése visszhangzott:

„Még senkinek sem sikerült olyan filozófiát kitalálnia, amely egyszerre hiteles és következetes."

Néhányan hajlandóak voltak hézagokat hagyni az elgondolásaik megbízhatóságában, azaz kompromittálták koncepciójuk hitelességét. Ezért a lazább megközelítésért cserébe viszont azt kapták, hogy szinte minden problémára sikerült elfogadható választ találniuk. Többek között ezt a fajta megoldást követte a Szókratész előtti görög filozófusok jó része. Ők azzal találtak megoldást a világegyetem megoldhatatlannak tűnő kérdéseire, hogy egy mindenható kozmikus igazság működését feltételezték. Bár ennek a kozmikus igazságnak a létezésére semmi kézzelfogható bizonyítékuk nem volt, teóriájuk maradék része viszonylag hézagmentes állt össze egy koherens egységbe.

Mások a következetes, feltétel nélküli egyetemes igazság megtalálását vették célba, de közben tudatosan vagy tudattalanul rendszerük következetlenné vált. Példaként hozhatjuk fel a sztoikus filozófusokat, akik a determinizmus elfogadásával látszólag sikeresen megfejtették az univerzum kialakulásának rejtélyeit. Rendszerüknek azonban „szabad akarat” feltételezése volt az egyik alapköve, ami természetesen nem illett bele a determinisztikus világképbe. A következetesség látszatát(!) úgy tudták csak fenntartani, hogy a tudatot kivételként tekintették a determinizmus törvénye alól.

A Russel szerinti elérhetetlennek tűnő „egyetemes” filozófia keresése némileg emlékeztet a természettudományokban jelenleg folyó törekvésekre a „mindenség elméletének” – theory of everything – kidolgozásáért. Ez az egyelőre megoldhatatlan természettudományi feladat egyesítené a négy ismert fundamentális erőt: az elektromágneses, a gyenge és erős nukleáris erőket, valamint a gravitációs erőt. Ezek közül háromnak már megtalálták a közös eredetét, de a gravitáció továbbra sem illik bele egy egységes képbe.

Igaz, hogy még sem a filozófia, sem a természettudományok nem érték el ambiciózus célkitűzésüket, az eddig elért eredmények mind a két területen számos kaput megnyitottak az univerzum titkai felé.

Ahhoz nem fér kétség, hogy történelmileg a filozófia többnyire a természettudományok fejlődése mögött haladt. A filozófiai naivitás védőpajzsa mögé rejtőző laikusként úgy látom, hogy a kvantummechanika felfedezéseivel a természettudományok újabb nagy előnyre tettek szert. Ha a kvantummechanikai bizonytalanság ténylegesen a valóság elengedhetetlen része, akkor felmerül, hogy a metafizikai bizonyosság keresésével a klasszikus filozófia mindez ideig valami megfoghatatlan rosettai kő után kutatott. Bizonyosnak látszik, hogy a filozófiát annak tudatában kell újra átgondolni, hogy a bizonyosságot a valószínűséggel váltsuk fel. Russell ezt a gondolatot sokkal elegánsabban fogalmazta meg:

„Korunkban a filozófia talán legfontosabb feladata az, hogy megtanítson bennünket a bizonyosság hiányában élni anélkül, hogy ez a tudat bénítólag hatna ránk…"

Ezen a ponton csak remélni lehet, hogy egy napon úgy a filozófia, mint a természettudományok törekvései sikerhez vezetnek.

A filozófia ágai

A filozófia jóval több mint 2500 évvel ezelőtt kezdődött, és viszonylag hamar több ágra vált szét: metafizika, ismeretelmélet (episztemológia), logika, etika, politika, vallás és esztétika. Az utolsó négy terület tárgya magától értetődő. A metafizika és episztemológia a filozófia messze legnehezebben definiálható ágazatai, ezért kiemelt tárgyalást érdemelnek. A logikát többnyire az ismeretelmélet eszközének tekintik, bár elveit az összes többi ágban használják.

Metafizika

A filozófia e legszélesebb területének elnevezése Arisztotelész kézirataihoz vezethető vissza, ahol a fizikával kapcsolatos munkái után néhány, cím nélküli értekezést találtak. Mivel ezeknek az értekezéseknek a jellegét nem volt könnyű meghatározni, és mivel a fizika fejezetei után következtek, a „metafizika” – „fizika utáni"– címkével látták el őket

A metafizika tárgya végül is az univerzum legalapvetőbb összetevőinek keresése volt. A materializmus szerint az elemi összetevő az „anyag” (a négy alapelem, vagy az atom, vagy a modern fizika elemi részecskéi stb.); az idealizmus számára viszont a lét alapeleme nem anyagi jellegű. Egyes idealisták az „elmét” találták elsődlegesnek, de Kant például a „tér-idő-t” tekintette az univerzum legelemibb részének, Püthagorasz a „számok” elsődlegességét hirdette, Schopenhauer pedig az „Akarat” (Will) mindenhatóságában hitt.

Az összetevőkből tovább haladva a metafizika azt is megvizsgálja, hogy az összetevők miként keletkeztek; hogyan hatnak egymásra; és talán a legfontosabb kérdésként, hogy miképpen alakult ki az emberi öntudat. Végül is a metafizikai legalapvetőbb kérdései az alábbiakban foglalhatók össze.

- Volt-e kezdete a világegyetemnek, vagy az örök?

- Van-e kölcsönhatás az összetevők között, vagy a kölcsönhatás merő illúzió?

- Hogyan alakult ki az élet? Az egyetemes alapvető összetevők kölcsönhatásának eredményeként (materialista nézet), vagy az életet a világegyetem kezdetéért felelős erő hozta létre (idealista nézet)?

- Az elmét az anyag határozza meg, vagy fordítva?

- Van-e szabad döntésünk, vagy tetteink előre meghatározottak?

Igaz, hogy a fentiek elsősorban metafizikai problémáknak tűnnek, jó részük azonban a filozófia más területein is relevánsak, mint például a szabad akarat kérdése az etikában, vagy az anyag-elme kapcsolat a vallás filozófiájában.

Érdemes megjegyezni, hogy alkalmanként az, amit egykor metafizikai problémának tartottak, később tisztán fizikai problémává válhatott. A Föld alakja és elhelyezkedése például eleinte a metafizikai tárgya volt. Ennek egyik szemléltetése az ókori Indiában elképzelt lapos Föld, amit egy kígyó, egy teknősbéka és négy elefánt tartott. Azonban az ókori görögök gyakorlati megfigyeléseinek eredményeként i.e. 500 körül a Föld gömbölyűsége a metafizikai fantáziavilág helyett a kézzelfogható fizikai valóság részévé vált. Hasonlóképpen, Newton három fizikai mozgástörvénye előtt úgy vélték, hogy az egyenes vonalban állandó sebességgel haladó testek mozgását valamilyen titokzatos metafizikai erő tartja fent. Amikor Newton bebizonyította, hogy ilyen típusú mozgáshoz a testeknek a beindulást követően egyáltalán nincs szükségük erőre, a metafizikai dilemma azonnal fizikai problémává vált. - A fenti szakasz az én értelmezésemet képviseli a metafizikáról.

Állandóság vagy változás?

Az egyik legelső metafizikai alapkérdés, amellyel már a legkorábbi filozófusok is szembe kerültek, a világ egy részének látszólagos állandósága és a mindennapi élet nyilvánvaló változásai közötti ellentét. Az ókorban az ellentmondást a következőképpen próbálták feloldani: a világ állandó aspektusait, mint például a csillagok és a bolygók (vélt!) stabilitását vagy a hegyek megrendíthetetlenségét az „igazi valóság” megtestesítőjének tekintették, míg az emberi léptékben tagadhatatlan változásokat, így az egymást követő évszakokat, a növekedést, az öregedés folyamatát stb., „látszólagos valóságként" könyvelték el. Az állandóság és a változás kibékíthetetlennek tűnő konfliktusa a legtöbb ókori gondolkodó számára szinte megoldhatatlan dilemmát jelentett, és ez a bizonytalanság bizonyos fokig egészen napjainkig végigkísérte a filozófiai gondolkodást. – Popkin és Stroll alapján.

Ismeretelmélet (episztemológia)

Az ismeretelmélet általánosságban azt vizsgálja, hogy mik a valóság megismerésének feltételei, hol vannak a tudás határai, és milyen forrásokból juthatunk hozzá ismereteinkhez: például megfigyelés, tisztán intellektuális dedukció, intuíció, kinyilatkoztatás, hit stb.

Empirikus filozófia

A megfigyeléseken alapuló ismeretszerzés forrása lehet véletlen tapasztalat, vagy megtervezett kísérlet, de a kapott információt mindenképpen az öt érzékszervünkön keresztül nyerjük. Az ismeretszerzés ezen formáját az ún. empirikus filozófia vizsgálja. Az empirikus filozófia bármilyen előzetesen létező tudás nélkül próbálja értelmezni az érzékeink által megszerzett tapasztalatainkat. Az empirikusok szerint megfigyeléssel, azaz a posteriori ismeretekkel, olyan koncepciók felismerése lehetséges, ami másként elképzelhetetlen volna. Ennek az iskolának az egyik jeles képviselője volt Locke (lásd később).

Racionális filozófia

Ha elismerjük, hogy bizonyítható ismeretekhez az érzékszervektől független úton is eljuthatunk, akkor a racionális filozófia útjára lépünk. Ez az irányzat azt állítja, hogy a megismerést, azaz a tudást és az ezeket leíró fogalmakat nem lehet érzékszervi tapasztalataink alapján meghatározni, mert ezek az érzékszerveink számára elérhetetlenül, avagy a priori, léteznek. Platón például a valós igazságot egy empirikus módon hozzáférhetetlen tartományban, az ideák szférájában képzelte el (lásd később). Mások szerint a megszerzett ismeretek azért nem empirikusak, mert logikai, matematikai, esetleg erkölcsi érvelésekkel fedezhetők fel. Megint mások az intuíció vagy az emberi természet veleszületett kapacitása révén vélik elkerülni a megfigyelés szükségességét. Az utóbbi elgondolásra jó példa Kant, aki az ún. szintetikus a priori tudást az ember veleszületett tulajdonságának tekintette (lásd később).

Teológia

A teológia fő információs forrásai a kinyilatkoztatás és a hit. Mindkét megismerési forma egy természetfölötti teremtő és szervező erő létezéséhez kötött. Bár a teológia igazából sem az empirikus sem a racionális gondolkodásba nem illik bele, számtalan kísérlet történt az isteni lét intellektuális bizonyítására. Ez alapvetően egy racionális filozófiai elem (lásd például Aquinói Szent Tamás munkásságát). Ilyen formán, még ha első pillanatra paradoxonnak tűnik is, az isteni erőbe vetett hit egy racionális filozófiai álláspont, mivel isten formájában elfogad egy fizikai érzékszerveinken kívül létező, azaz empirikusan nem hozzáférhető igazságot.

A milétoszi filozófia

A filozófia szülőhelye a kis-ázsiai Milétosz városállamba tehető, ami az ókori görög Anatóliában, a mai Törökország ázsiai területén helyezkedett el. A környéket ión görögök népesítették be i.e. 1000 körül, de a várost Dárius i.e. 494 -ben elpusztította. Milétosz később ugyan újjáépült és egészen a középkorig létezett, de sosem nyerte vissza korábbi vezető szerepét a filozófiában.

A perzsa hódítás előtt Milétosz erős babiloni és egyiptomi befolyás alatt állt, bár Bacchus és Orpheus követő is eljutottak a városba. Míg a babiloni és az egyiptomi világnézet főként a korabeli tudományos ismeretekre támaszkodott, a dél-olaszországi görög városokban valamivel később kialakult Bacchus és Orpheus kultusza erősen vallási és misztikus befolyás alatt állt. A tudományok hatása világosan felismerhető a három legjelentősebb milétoszi filozófus munkásságában.

Thalész (kb. i.e. ~ 624-546): az első materialista

Ennek az első milétoszi filozófusnak az életéről nem sokat tudunk, de minden bizonnyal éles elméjű megfigyelő és jó teoretikus lehetett. Miután észrevette, hogy a víz képes gázzá párologni, folyadékként lebegni és szilárd jéggé fagyni, Thalész megfogalmazta a világegyetem alapvető összetételéről szóló első dokumentált hipotézist. Ebben ő a vizet jelölte meg a világegyetem alapköveként. Minden, ami a világon szilárd, folyékony vagy gáz halmazállapotú, a vízből ered. Thalész világában maga a föld is vízben lebeg.

Russell rámutatott, hogy mivel a víz kétharmada hidrogén, és mivel a hidrogén az ismert világegyetem legelterjedtebb összetevője (az univerzum 75%-a hidrogén!), Thalész alapköve nem is járt olyan messze az igazságtól. Tudván, hogy jelenlegi tudásunk alapján a víz az életnek is elengedhetetlen feltétele, sejtése az élő szervezetek eredetét illetően sem tekinthető balgaságnak.

Thalész korában a filozófia és a természettudományok még nem különültek el, így nem meglepő, hogy Thalész figyelemre méltó matematikus is volt. Az i.e. 585-i napfogyatkozásról meghirdetett félig hihető jóslatát Hérodotosz több száz évvel később dokumentálta. Geometriai ismeretei az egyiptomiaktól származtak, és hozzánk a jól ismert Thalész-tétel formájában jutott el. Egyszerű eleganciája miatt, és annak illusztrálására, hogy egyszerű megfigyelésekből miként bontakozott ki tudásunk, érdemes feleleveníteni a tételt: Ha a háromszög leghosszabb oldala egy kör átmérője (A és C), és a háromszög harmadik pontja (B) bárhol a kör kerületén van, akkor a háromszög szükségszerűen derékszögű háromszög lesz. Ebben a háromszögben a kör átmérője (AC) a háromszög átfogója. A bizonyítás technikai részleteit az olvasóra bízom.

Anaximandrosz (i.e. ~ 610-546): a megfigyelhetetlen Apeiron

Elsőként feltételezte egy érzékszerveinkkel nem észlelhető valóság létezését, amit Apeiron-nak nevezett. Ezzel talán az első metafizikai idealistának tarthatjuk, Thalész

ős-materializmusát követően. Gondolatai a fejlődéselmélet és a multiverzumok csíráját is magukba foglalták.

Röviddel azután, hogy Thalész egy fizikai valóságot, a vizet jelölte meg őselemként, Anaximandrosz vetette fel, hogy ez az ősanyag nem feltétlenül egy érzékelhető, fizikai valóság kell, hogy legyen. Mivel észrevette, hogy az akkori időkben feltételezett négy őselem (föld, víz, tűz, levegő) egymásba átalakulhatnak és így egyikőjük sem tekinthető a világ végső építőelemének, Anaximandrosz a valóság forrását egy számunkra megfigyelhetetlen ősanyagban, az Apeiron-ban (Határtalan, vagy Korlátlan) vélte felfedezni. Az Apeiron nem észlelhető, végtelen, örök és kortalan, ami képes átalakulni levegővé (hideg), tűzzé (forró), földdé (száraz) és vízzé (nedves). Ez a négy elem állandó harcban áll egymással, és a saját birodalmát próbálja kibővíteni. Az Apeiron semleges marad a négy harcban álló elem között, és megőrzi köztük az arányokat. A végén mind a négy elem visszaalakul Apeironná, és egy új ciklus veszi kezdetét. A világ ilyesféle dialektikus változásai közepette tehát a legfőbb hatalom képes kozmikus igazságosságot szolgáltatni, ami mindig is az ókori görög világnézet fontos eleme maradt.

Egyes értelmezések szerint a ciklikus változások sorozatával Anaximandrosz nemcsak egy, hanem több egymást követő világegyetem születését is feltételezte. Ez a nézet mutat némi rokonságot a napjainkban kidolgozott Multiverzum elmélettel, bár a modern elgondolás szerint az egymástól független világegyetemek nem egymás után, hanem párhuzamosan alakulhattak ki.

Anaximandrosz nem csak a világegyetemben fedezett fel fejlődési elemeket az egymást váltó ciklusok eredményeként. Szerinte minden élőlény egy primitív evolúciós folyamat végeredményeként jutott el az akkori állapotához. Az embereket történetesen ő a halakból származtatta.

Némi túlzással ugyan, de felvethető, hogy Anaximandrosz legalább két modern gondolat magját hinthette el. Nevezetesen, a Darwini evolúció embrionális formája, valamint a modern Multiverzum elmélet egy ősi változata is vele indulhatott.

Kozmológiájában Anaximandrosz azt feltételezte, hogy a Föld henger alakú és támasz nélkül lebeg a világegyetem közepén. A csillagok a földi átmérő tízszeresének a távolságában veszik körül a földet, míg a Hold és a Nap 19 valamit 27-szeres földi átmérő messzeségben keringenek. Később Arisztotelész elutasította ezt az elképzelést, mivel úgy vélte, hogy a Földnek mozdulatlannak kell lennie, ezért nem lebeghet.

Anaximenész (i.e. 585-528): ősanyag a levegő

Ő volt a „lapos Föld” gondolatának első bajnoka, aki a levegőt tartotta az őselemnek.

A három nagy milétoszi filozófus közül Anaximenész volt a legkésőbbi. Talán szerényebb képességgel rendelkezett, mint Anaximandrosz, de kortársai nagyobb elismeréssel illették. Szerinte az őselem nem a víz és nem is az Apeiron, hanem a levegő. Elképzelése szerint attól függően, hogy milyen dinamikus folyamatok hatnak rá, a levegő többféle tulajdonságot képes felvenni: a megritkult levegő tűzzé változik, a sűrített levegő pedig először vízzé, majd földé és végül kővé válik. Maga a lélek is levegőből áll.

A földről alkotott elképzelése egy olyan lapos korong volt, amelyet a levegő tart össze. Annak a tiszteletnek köszönhetően, amely Anaximenészt vette körül, később az atomisták is elfogadták a lapos földről alkotott elképzelését egy másik nagy jelentőségű kortárs filozófus, Püthagorasz gömb alakú földjével szemben.

Püthagorasz (i.e. ~ 570-490): axiómák, gondolatok, megfigyelések

Ő vezette be az axiómán alapuló tudományos módszert. Az ehhez szükséges tudásnak szerinte három alappillérre kell támaszkodnia: az axiómára, ami a valós világ vitathatatlan, tovább már nem osztható eleme; induktív (gondolat által gerjesztett) valamint deduktív (megfigyelésen alapuló) információra. Összességében az induktív tudást magasabb szintűnek tartotta, mint a deduktív ismereteket.

Püthagorasz Szamosban született, ami egy közép-ázsiai város volt Milétosz közelében. Ugyanez volt a szülővárosa két jelentős Szókratész utáni filozófusnak, Epikureusnak és a Szamosi Arisztarkhosznak is.

Szamosi születése ellenére, Püthagorasz aktív életének nagy részét Szicíliában élte, ami az akkori görög polisz-rendszerhez tartozott. Ezért nem tekintik őt milétoszi filozófusnak. Russell intellektuálisan a valaha élt egyik legjelentősebb embernek tartotta Püthagoraszt. Világosan gondolkodó, de egyben rejtélyes személyiség is volt, kiváló matematikai készséggel és vallási kultuszvezetői adottságokkal. Babonás hiedelmek formájában a mai napig fennmaradt néhány vallási rendszabálya, mint például, hogy „ne törd meg a kenyeret”, vagy „ne nézz tükörbe a fény mellett”. Úgy vélte, hogy a lélek halhatatlan, és az újjászületés során különféle élőlényekké alakul át. Vallási világa a sok misztikával jellemezhető orfizmussal mutatott közeli kapcsolatot.

Az orfizmus hitt a lélekvándorlásban és a földi élet tisztaságától függő örök boldogságot vagy gyötrelmet tanította. A tiszta élethez meg kellett erősítenünk a természetünk „mennyei elemét”, és gyengíteni a tisztátlan „földi jellemvonásokat”. Az orfizmus a Bacchus kultuszból eredt, de a Bacchus követőktől eltérően az aszketikus életet hirdette. A bacchizmusra jellemző fizikai túlzások és mámorok keresése helyett ők a lelki mámort becsülték, ami számukra az istennel való egyesülést hozta meg.

Az orfizmus egyik sajátos vonása volt a nők iránti tisztelet. Bár általánosságban a filozófia történetében a nők elismerése nem volt jellemző, a nők tisztelete azért néhány filozófus, köztük Platón munkájában is, megjelent. Az orfisták különös hajlandóságot mutattak az erőszakos indulatokra. Ez az antik görög tragédiákban is jól tükröződik.

Püthagoraszt a deduktív matematika atyjának tartják. Meggyőződése szerint a matematika által indukált koncepciók értéke felülmúlja az érzékszerveinken keresztül megszerzett ismeretekét. Az örök igazság az érzékszervek számára elzárt marad, azt csak a matematika segítségével találhatjuk meg. A megfigyeléssel szemben előnyben részesítette az intuíciót. Ahogy én látom, Püthagoraszi ezen elgondolása képezhette a vallások, beleértve a kereszténység alapjait is: az érzékelhető világ ellentéteként az intuícióba helyettesítsük be a vallási spiritualitást, és máris az istenek örök, misztikus világában találjuk magunkat.

Püthagorasz azt állította, hogy a világegyetem harmóniája a számokból ered. Számára a dolgok lényege csak számokkal fejezhető ki. Minden múlandó, csak a számok örökérvényűek. Azonban Püthagorasz a számokat nem a szokásos számjegyekként értelmezte, hanem sokkal inkább geometrikus alakokhoz hasonlította őket, mintha például kártyákon vagy kockákon jelennének meg. Miután a valóság lényegét ilyen mértani módon felfogható jelenségként képzelte el, nem nehéz megérteni, hogy idealista hajlamai ellenére Püthagorasz mégis az atomisták világnézetét vallotta. Azt állította, hogy a világon minden, beleértve az emberi testet is, különféle formájú atomokból áll, amelyek végül molekulákká rendeződnek.

A számoknak a vizuális művészetekben, de még inkább a zenében, különös jelentőséget tulajdonított. Néhány, a matematikában ma is használt kifejezés, például a harmonikus átlag a zene által ihletett matematikai örökségéből maradt ránk, de többek között az exponenciális egyenletekben használt matematikai négyzet és köb fogalma is tőle származik. Rajta keresztül az aritmetika nemcsak a fizika, hanem az esztétika alapvető tárgyává is vált. Püthagorasz múlhatatlan örökségére jó példa Stephan Alexander nem régen megjelent könyve, „The jazz of physics” (A fizika dzsessze).

Püthagorasz fő metafizikai tézise azt állította, hogy a valóság csak számokkal írható le. Tudományos hagyatékának legismertebb példája a Pitagorasz tétel: derékszögű háromszögekben az átló négyzete megegyezik a két rövidebb oldal négyzetösszegével. Éles rálátásával Russell egy nem várt következetlenséget fedezett fel Püthagorasz metafizikája és a róla elnevezett tétel között. Nevezetesen, a tétel megoldása esetenként egy összemérhetetlen (incommensurable) számot eredményez. Manapság ezeket irracionális számoknak nevezzük. Az ilyen számok nem fejezhetők ki két valós szám arányával – emlékezzünk „” -re -. Püthagorasz korában azokat a megoldásokat, amik összemérhetetlen számot eredményeztek, a valóságnak ellentmondónak és ezért valótlannak tartották. Ha például Pitagorasz tételét egy olyan derékszögű háromszögre alkalmazzuk, aminek mindkét rövidebb oldala 1, akkor az átló megoldása √2. A π-hez hasonlóan ez a szám is összemérhetetlen, ezért Püthagorasz metafizikája alapján nem jelképezhette volna a valóságot: és mégis, bárki megtapasztalhatja ezt a kézzelfogható, mérhető, valóságos háromszöget. Ha annak idején Püthagorasz felismerte volna, hogy a számok mégsem tudják mindig leírni a háromszög valódi tulajdonságait olyan módon, ahogy ő elképzelte, talán átgondolta volna a számokba vetett feltétlen hitét.

Érdemes megjegyezni, hogy Püthagorasz korával ellentétben az irracionális számokat manapság nagyon is a valóság részének tekintjük.

Püthagorasz elismerésre méltó éleslátással a Napot tartotta a világegyetem középpontjának, és valami furcsa esztétikai okból a Földet gömb alakúnak vélte. Valamivel több mint 100 évvel később Arisztotelész is megtartotta a gömb alakú föld gondolatát, de a Nap helyett a Földet helyezte vissza a világegyetem középpontjába. Sajnálatos módon, a következő ezer évben ez az arisztotelészi elképzelés határozta meg a nyugati filozófia világegyetemről alkotott képét.

Axióma: valahonnan el kell kezdenünk

Püthagorasz geometriai gondolkodása egy új tudományos módszer megszületéséhez vezetett. E szerint egy önmagában megmagyarázhatatlan mindennapi tapasztalat érthetővé tehető, ha elfogadunk néhány magától értetődő, magyarázatot nem igénylő tételt. Ezeket ő axiómának nevezte. Az axiómák és a deduktív következtetés segítségével viszonylag könnyen fejleszthetünk ki magyarázatot a megfigyelt jelenségekre. Bár természeténél fogva az axióma, mint olyan, a valóság megismerésének egy induktív formája, Püthagorasz módszerében a dedukció és az ezt beindító megfigyelési folyamat is jelentős szerepet kap. Pythagoras szerint tehát minden új tudás egy triviális megfigyeléssel kezdődik, ami végül az induktív axiómák segítségével, valamint a matematika, logika és intuíció deduktív módszereit használva vezet el az új ismerethez. Mindezek alapján azt szorgalmazta, hogy érzékeinkre támaszkodva alaposan figyeljük meg a világot! Ezt a tanácsot Platón később elvetette, de röviddel utána Arisztotelész a megfigyelés szerepét újraélesztette, és ezzel egy sor eljövendő empirikus filozófus munkáját megalapozta.

Püthagoraszban többek között azt tartom elismerésre méltónak, hogy képes volt legyőzni metafizikai elgondolásainak a korlátját. Annak ellenére, hogy a számokban látta a világmindenség lényegét, a valóság feltárásában mégis felismerte a megfigyelés szerepét. Ezzel az igazság metafizikai elfogultságtól mentes vizsgálatát segítette elő. Ahogy én látom, az emberiség legértékesebb felfedezéseit az ilyesféle, előítéletektől mentes gondolkodásmód eredményezte.

Pythagoras ugyancsak jól szemlélteti Russel már idézett állításának igazát, ami szerint „Még senkinek sem sikerült olyan filozófiát kifejlesztenie, amely egyszerre hiteles és következetes.” Az igaz, hogy a pitagoraszi filozófia hitelét gyengítették a számokkal kapcsolatos misztikus metafizikai elemek, de a megfigyelés hangsúlyozásával rendszere mégis elősegítette a valóság közelében maradást.

Az axiómán alapuló pitagoraszi megismerési folyamat nagy hatással volt Platónra, Kantra, Newtonra, sőt a kortárs politikai mozgalmakra is. Ez utóbbira példa a Locke által meghirdetett emberi jogok sora: jog az élethez, a szabadsághoz és a tulajdonhoz. Az amerikai alkotmányba foglalt Bill of Rights, vagy az Egyesült Nemzetek Közgyűlése által elfogadott Emberi Jogi Nyilatkozata szintén alapvető politikai és etikai axiómáknak tekinthetőek, amelyeket nem lehet bizonyítani, de megkérdőjelezésük beláthatatlan problémákhoz vezethetnek. Ennélfogva a fenti, és hasonló politikai és etikai axiómák különböző modern politikai rendszerek felépítéséhez szolgáltak kiindulópontként.

Hérakleitosz (I.e. ~ 535-475): Változás!

Micsoda!?...Állandóság!?...Változás mindenekelőtt!

A világot az ellentétek harca hajtja a Kozmikus Igazságosság irányítása alatt. Ha a Kozmikus Igazságosság nem működne jól, valamelyik ellentétes erő győztesként kerülne ki a harcból. Ezzel véget érne a világ örök változása, és így maga a világ is elpusztulna. Hérakleitosz a görög materializmus egyik megtestesítője volt, mivel számára a tűz, azaz egy fizikai realitás volt mindennek a forrása.

Ugyan nem tekintik milétoszi filozófusnak, Hérakleitosz Efezusból származott, ami egy ősi város Milétosz szomszédságában. Efezusban volt az ókori világ hét csodájának egyike, Artemisz temploma. Ma már csak a templom egyetlen álló oszlopa látható, ami a modern török Kusadasi város közelében található.

Az életére vonatkozó, meglehetősen hiányos információk alapján úgy tűnik, hogy Hérakleitosz nem állt egy barátságos ember hírében. Nemcsak az átlagpolgárral szemben viselkedett lenézően, de kortársai és a korábbi generációk értelmiségi rétege iránt sem mutatott különösebb tiszteletet. Mindezek ellenére kivívta az utókor elismerését egy olyan metafizikai rendszert felépítésével, amely kiállta az idők próbáját és a mai napig befolyásos maradt.

Az állandóság és a változás kettősségében Hérakleitosz az állandó változás, mint a világegyetem egyetlen valóságos eleme mellett tette le voksát. Rendszerének volt azonban egy gyenge pontja: ugyan mindennek szükségszerűen változnia kell, de maga a változás soha nem változhat át a változtathatatlanságba. Tőle származik az örök változás metaforikus jellemzése, ami talán a dialektikus tanítás legismertebb megfogalmazása maradt: „Nem léphetsz kétszer ugyanabba a folyóba…”.

Egy későbbi tanítványa, Cratylus, a mesterénél is tovább ment azzal, hogy még a változás állandóságát is tagadta. Ez ahhoz a végső következtetéshez vezette Cratylust, hogy semmit sem lehet megfigyelni vagy elemezni, de még beszélni sem érdemes semmiről, mert mire a cselekvés befejeződik, a szóban forgó jelenség máris megváltozott és mássá vált. A legendák szerint, amikor kérdést tettek fel neki, a mester nem is vette a fáradságot, hogy válaszoljon. Csak az ujját mozdította meg, így jelezvén, hogy a kérdést hallotta. Cratylus szélsőséges dialektikáját jól tükrözi, ahogy Hérakleitosz híres mondását módosította: „egyszer sem léphetsz ugyanabba a folyóba, mert mire belelépsz, a folyó már megváltozott”.

Hérakleitosz úgy gondolta, hogy minden új dolog rivalizálások révén keletkezik és múlik el, ezért csak a harcok és viszályok vihetik előre a világot. A küzdelmek mozgást generálnak, amit ő a világ harmóniájának nevezett. Ezt a metafizikai gondolatot olyan szélsőségig vitte el, hogy a háborúkat kívánatosnak tekintette: „Tudnunk kell, hogy a háború mindennek a velejárója, és a küzdelem egyenlő az igazságossággal…”, mondta. Úgy feltételezte, hogy a harcok kimenetelében a Kozmikus Igazság biztosítja, hogy egyik fél se kerüljön ki végérvényes győztesként. Ebben az esetben ugyanis a változás és ezzel együtt maga a világegyetem is megszűnne létezni.

Mivel Hérakleitosz filozófiájában a harc és küzdelem állt a középpontban, nem meglepő, hogy Nietzsche, az „akarat” bajnoka, a „csorda” és a felsőbbrendű „mester” moralitásának szószólója, nagyra értékelte az ókori bölcset.

Metafizikájához jól illően, Hérakleitosz a tüzet tekintette a világ egyedüli állandó őselemének. Bár intuitívan a lángok lobogása nem tűnik az állandó őselem legjobb megtestesítőjének, mégis tökéletesen szimbolizálja Hérakleitosz megszállottságát a soha véget nem érő változások iránt. Azt mondta, „Minden a tűzből jön és a tűz végül mindenné visszaváltozik éppúgy, mint ahogy az áru aranyra cserélődik, majd az arany ismét áruvá válik a piacon.” Ami a kijelentés első felét illeti, csábító némi párhuzamot észrevenni Hérakleitosz tüze és a modern ősrobbanás elmélete között, amelynek mindent magába foglaló tüze hozta volna létre az univerzumot. És a mindenség vissza alakulhat-e ismét tűzzé, ahogy Hérakleitosz megjósolta? Némely kortárs teória nem tartja kizártnak, hogy a világegyetem következő állomása az ún. „Big Crunch” lesz, amelynek során a mindenség ismét egy végtelenül forró kvantum nagyságú térfogatba fog összesűrűsödni. Ez lenne talán majd Hérakleitosz „ős tüze”?

Hérakleitosz etikájában ugyancsak a tűz kapott kiemelt szerepet, mert ebben létezett lelkünk nemesebb formája. A víz ezzel szemben a lélek elítélendő összetevőjét képviselte. A hatalmat önuralommal lehet elérni, míg a szenvedélyt el kell vetnünk, mivel eltereli figyelmünket az ambícióinkról.

Parmenidész (i.e. 515-450): csak a változatlan „Egy” létezik

A változás megtévesztés! Parmenidész teremtette meg az univerzum egyedüli és megváltoztathatatlan összetevőjét, az „Egy”-et. Visszatekintve, ez az „Egy” a későbbi metafizikákban megjelenő „szubsztancia”, „egyetemes” és végül „istenfogalom” ősének is tekinthető.

Míg az állandóság és a változás közötti örök dilemmában Hérakleitosz a változásra tette le voksát, Parmenidész az ellenkező álláspontot képviselte. Nem, hogy minden változik, de abszolút „Semmi sem változik!” A Természetről című, csak töredékekben fennmaradt hosszú versében kifejtette, hogy az egyetlen, ami állandó és ezért létezik a „való világban”, az Egy. Az Egynek semmi más tulajdonsága nincs, mint hogy létezik. Azon kívül, hogy van, semmit nem tudhatunk meg róla. Szerinte, ami a világon változik, ami folyamatban van, az nem lehet állandó, ezért nem létezhet. A látszólag tagadhatatlan tény, hogy világunkban mindenféle változást észlelünk, csakis érzékeink megtéveszthetőségére vezethető vissza.

Az Igazság útja című, ugyancsak töredékes versében a megváltozhatatlanság szükségszerűségét nyelvészeti és logikai érvekkel próbálja meg alátámasztani. „Ami van, az van; ami nincs, az nincs. Ami van, az nem válhat azzá, ami nincs; és ami nincs, az nem válhat azzá, ami van.” Ezen logika alapján tehát semmi nincs, ami változhat, azaz a valóságban csak a megváltoztathatatlan létezhet, ez pedig az „Egy”.

A fenti gondolatot így lehet tovább fűzni. A kimondott szó mögött kell valaminek lennie, ami az adott szavakkal leírható lehet. Hasonlóképpen minden elképzelhető gondolatnak kell, hogy legyen valami reális alapja. Az vitathatatlan tény, hogy elvileg akármilyen gondolaton bármikor eltöprenghetünk, és bármilyen szót akármikor kimondhatunk. Ezért mindennek, amiről lehetséges beszélni vagy amire gondolni lehet, állandóan léteznie kell. Ha ezek a dolgok nem léteznének állandóan, akkor nem beszélhetnénk róluk, illetve nem gondolhatnánk rájuk időkorlát nélkül. A változás viszont elvileg vagy létrehozhatná vagy megsemmisíthetné azokat a dolgokat, amelyekről beszélhetünk vagy gondolkodhatunk, ezért a dolgok változása nem létezik. Ezen a körülményes gondolatmeneten érdemes egy pillanatra eltűnődni. Russell ezt megtette, és végül logikai és nyelvészeti érveket használva sikeresen megcáfolta Parmenidész állítását. Russel cáfolatát azonban nem részletezem.

Parmenidésznek a legnagyobb érdeme az, hogy a logikát bevezette a metafizikába. Ennek lényege, hogy gondolatainkat a szavakkal fejezzük ki, és a logika segítségével a szavakat érvvé illesztjük össze. Jó esetben ennek a folyamatnak a végeredménye az lehet, hogy a világ természetéről egy új következtetésre juthatunk.

A későbbi filozófiákban Parmenidész Egyről alkotott elképzelése az elpusztíthatatlan szubsztancia formájában fejlődött tovább. Ebben a folyamatban egy közbenső lépés volt a „formák” (más néven „ideák”) megteremtése Platón filozófiájában. A „formák” tulajdonságai nagyon hasonlítanak a parmenidészi „Egy” tulajdonságaira (örök, megváltoztathatatlan, megismerhetetlen) kivéve, hogy nem csak egy van belőlük, hanem sok. Így, bizonyos szempontból, a platóni formákat a parmenidészi „Egy” megsokasított változatának is tekinthetjük. A „formák” koncepciójával Platón egy másik metafizikai alapeszmét is bevezetett a filozófiába, az „Egyetemest”, avagy Univerzálist. Erről később bővebben lesz szó.

Eleai Zénón (i.e. 490–430): Nincs mozgás!

Nem szabad összetéveszteni az Eleai Zénónt a Kitioni Zénónnal, aki a később megszülető sztoikus filozófia atyjaként került be a filozófia nagyjai közé. Az Eleai Zénón híres paradoxonjai azt hivatottak szemléltetni, hogy a mozgás, tehát a változás, nem létezik. A parmenidészi „Egy” kivételével minden mást csak illúziónak tartott.

Zénón is Parmenidész eleai iskolájából származott, és mestere változást elutasító metafizikáját a végletekig fejlesztette. Nem csak azt állította, hogy a változásnak nincs semmi köze a valósághoz, de szerinte még maga a változás fogalma is képtelenség. Szerinte a változás forrásának, azaz a mozgásnak mindenféle magyarázata elkerülhetetlenül ellentmondásokhoz vezet, és így nincs más választásunk, mint elfogadni Parmenidész gondolatát az „Egy”-ről, ami mozdulatlan, és az élet egyetlen valósága.

Hogy érzékeltesse a változás ellentmondásos jellegét, amelyet a mozgás képvisel, megalkotta híres paradoxonjait. A paradoxonok vélt belső ellentmondásain keresztül, mint például Achilles és a teknősbéka, azt akarta demonstrálni, hogy a valóságban mozgás nem létezhet, csak az illúziókban. A paradoxonok évezredeken keresztül nehezen megoldható rejtélyeket okoztak a tudósoknak és a filozófusoknak. Egyesek szerint a tér-idő egységének vagy egymástól való függetlenségének kérdésében Zénón paradoxonjai még a mai napig is hagytak néhány metafizikai kihívást. Amennyire meg tudom ítélni, a paradoxonokat sikeresen megoldhatta az integrálszámítás kifejlesztése, amivel a végtelen konvergáló sorozatok véges határának kiszámítása lehetővé vált.

Empedoklész (i.e. ~ 495-435): a mindenható erő összekeveri az elemeket

Empedoklész a négy őselemből indult ki (föld, víz, levegő, tűz), de egy új összetevővel bővítette világképét, a Szeretet és Viszály egymással ellentétes erőinek bevezetésével. Ez az erő folyamatosan keveri az elemeket, ezáltal a világegyetem állandósága folyamatosan változik.

Empedoklész Szicíliában született, ezért is érezhető gondolkodásán a pitagoraszi iskola hatása. A kor szellemének megfelelően tudós és filozófus is volt egyben. A kor ismereteinek korlátain belül hitt egy kezdetleges evolúció elvében és a fittek fennmaradásában. A Holdról megállapította, hogy fénye visszaverődés eredménye, de tévesen ugyanezt feltételezte a Napról is. Korát messze megelőzve arra a következtetésre jutott, hogy a fény bármely pontig való eljutásához időre van szükség, de túl gyors ahhoz, hogy sebességét meg tudjuk mérni.

A levegő létezését, amit láthatatlansága miatt addig nem tartottak létező valóságnak, úgy bizonyította be, hogy egy üres vödröt fejjel lefelé a vízbe merített. Azzal, hogy a vödör belül száraz maradt, kimutatta a láthatatlan levegő jelenlétét, ami a víz vödörbe kerülését megakadályozta. Egy másik egyszerű kísérlettel a centrifugális erő realitását is bebizonyította.

Filozófiai rendszerében Thalész vizéhez, Anaximandrosz levegőjéhez és Hérakleitosz tüzéhez hozzáadott egy negyedik őselemet, a földet. Fontos újdonságként azonban még egy fundamentális összetevővel bővítette a világ szerkezetét, ami nem anyag, hanem erő volt. Ennek két megnyilvánulása van, a Szeretet és a Viszály. Ha a négy, egyébként megváltozhatatlan elemet a Szeretet keveri össze, akkor egyesülnek, de ha a Viszály, akkor különválnak egymástól. Habár a négy elem és a két erő állandó és örökkévaló, a Szeretet és a Viszály hatásának váltakozó egyensúlya végül is állandó változást eredményez az elemek keveredésével.

Empedoklész tehát egy olyan modellt szerkesztett az univerzum létezésének magyarázatára, ami a Hérakleitosz által feltételezett örökös változást és a Parmenidész által hirdetett állandóság elvét sikeresen kibékítette egymással. Érdemes egy bizonyos párhuzamot észrevenni a mai fizikát uraló Standard Modell és Empedoklész intuíciója között: az elemi részecskék szemben a négy őselemmel; az erőhatások szemben a Szeretet és Viszálynak az őselemekre kifejtett hatásával.

Görögország története, i.e. V. század

I.e. 490 -ben Maratononnál a görögök legyőzték Dáriusz perzsa seregét. Tíz évvel később, i.e. 480 -ban, a görög haditengerészet Athén vezetésével Dáriusz fia, Xerxészt fölött is győzelmet aratott. Ebben az időben indult hanyatlásnak Spárta, míg Athén a fénykora felé közeledett. Ezt Periklész demokratikus vezetése alatt, i.e. 460-430 között érte el. Ebben az időben virágzott a klasszikus görög dráma Aiszkhülosztól Szofoklészig és Euripidészig; Pheidias megalkotta csodálatos szobrait; és Hérodotosz kidolgozta a történetírás alapvető szabályait.

Periklész halála után azonban küzdelem bontakozott ki az athéni arisztokrácia és a demokratikus erők között, amelynek eredményeként az i.e. 431–404 közötti három szakaszos peloponnészoszi háborúban Spárta legyőzte Athént. Bár politikailag a veszteség után Athén sohasem érte el régi fényét, filozófiai szempontból még évszázadokig megőrizte jelentőségét. A Platón által létrehozott Akadémia i.sz. 529 -ig működött, amikor, jelezve a sötét középkor kezdetét, a keleti római császár, Jusztinianusz bezáratta.

Anaxagorasz (i.e. ~ 510-428): Athéni filozófia

Vele érkezett meg a filozófia Athénba Ióniából és Szicíliából. Ugyancsak ő vezette be az „Ész” fogalmát a filozófiába, mint az univerzum fő rendező elvét. Ezzel elindította az anyag és elme hosszan tartó párhuzamos filozófiai evolúcióját.

Bár nem volt olyan befolyásos alakja a filozófia történetének, mint Püthagorasz, Hérakleitosz vagy Parmenidész, Anaxagorasznak köszönhető az athéni filozófia kifejlődése. A vallásosabb, misztikusabb irányzatú dél-olasz iskolával szemben Anaxagorasz az ióniai tudományos hagyományokat követte. Periklész uralmának végén kiutasították Athénból, és visszament Ióniába.

Az atomistákkal ellentétben Anaxagorasz mindent végtelenül oszthatónak tartott. A világegyetem eredeti végtelen és örök, homogén, kaotikus tömegéből egy rendező erő, az Ész, vált ki. Az Ész olyan módon rendezte el az értelem nélküli anyagot, hogy a világegyetem végül felvette jelenlegi formája. Az Ész minden élőlény alkotóeleme és mindenféle mozgás forrása.

Anaxagorasz úgy vélte, hogy az embereknek és az állatoknak egyaránt van elméjük, de az emberek anatómiai okok miatt fejlettebbek az állatoknál. Jóval a szerszámkészítés emberi kultúra kifejlődésében játszott szerepének felismerése előtt Anaxagorasz már azt hirdette, hogy a kéz használata tette lehetővé az emberi intelligencia létrejöttét azáltal, hogy az egyszerű mozgás helyett lehetőséget adott a tárgyak manipulációjára. Később Arisztotelész a feje tetejére állította Anaxagorasz korát meghaladó gondolatát azzal, hogy az emberi kéz használatát az intelligencia kialakulásának tulajdonította.

Empedoklészhez hasonlóan Anaxagorasz is felismerte, hogy a Hold fényessége fényvisszaverődésnek köszönhető, de Empedoklésszel ellentétben a Napot és a csillagokat fényt sugárzó, forró köveknek tartotta. Tudta, hogy a Hold a Nap és a Föld között helyezkedik el, és észszerű magyarázatot adott a napfogyatkozás jelenségére is.

Démokritosz (i.e. 460-370), Leukippusz (i.e. 440): Atom!

Az egyébként stabil atomok szüntelen mozgása és a fizikai törvények szerinti egymással való kölcsönhatása tartja fent az univerzumot. Párhuzamos univerzumok lehetségesek. A tárgyaknak van egy érzékelhető tulajdonsága és egy olyan jellemzője, amely érzékeinktől függetlenül csak magukhoz a tárgyakhoz tartozik.

Míg Hérakleitosz és iskolája az állandóság és a változás közötti konfliktust az állandóság felszámolásával próbálta megoldani, az atomisták egy újszerű elmélettel vélték megtalálni a paradoxon magyarázatát. A két filozófus közül Démokritosz az ismertebb, de a Leukippuszról visszamaradt információk hiánya miatt nehéz őket megkülönböztetni.

Az atomisták szerint minden atomokból áll. Bizonyos értelemben az atomokat úgy tekinthetjük, mint a parmenidészi „Egy” miniatűr változatai: megváltoztathatatlanok és elpusztíthatatlanok. Azonban az „Egy” tökéletesen megismerhetetlen volt, míg az atomok tulajdonágai megismerhetőek. Az atomisták rendszerében a Hérakleitosz által elvárt örök változást az atomok akadálytalan, örökös mozgása biztosította. Démokritosz az atomokról azt is tudni vélte, hogy sokféle méretük és alakjuk van, továbbá, hogy egy nagy üres térben helyezkednek el.

Mozgásuk során az atomok egymással ütközhetnek, aminek során átmeneti kombinációkat vagy stabilabb örvényeket képeznek. Mindezek az atomi kölcsönhatások kiszámítható mechanikai törvények szerint zajlanak le, és végeredményként minden tűzzé alakul. Az atomisták szerint az örvények számtalan univerzum születéséhez vezetnek, amelyek folyamatosan megsemmisülnek és újjászületnek. Ellentétben az Anaximandrosz által elképzelt egymást követő szekvenciális multiverzumokkal, az atomisták hipotézise lehetővé tette volna több egyidejű univerzum kialakulását. Ez lényegesen közelebb áll a manapság feltételezett párhuzamos Multiverzum elmélethez.

Mivel nézetük szerint az atomok mozgását kizárólag mechanikai törvények szabályozzák az ürességben, az atomisták semmiféle végső cél lehetőségét nem fogadták el az univerzumban. Az események szigorúan meghatározott törvényszerű jellege miatt az atomisták nem hittek a véletlenben.

Azt állították, hogy a gondolat maga is egyfajta mozgás, amit érzékelésünk és megértésünk alakít át gondolattá. Habár az érzékszerveink megtéveszthetnek bennünket a valóságról, a megértés közvetlenül a tárgyakhoz kapcsolódó információt dolgozza fel. Ezért a megértéssel szerzett információk megbízhatóak. Például az íz, a szín és a melegség nem tisztán a tárgyak tulajdonságai, hanem az érzékszervi funkciónktól is függenek. Ezzel ellentétben a súly, a keménység és a sűrűség a tárgyak elidegeníthetetlen részei, amikről csak megértés után formálhatunk véleményt. Az anyag kétféle tulajdonságának szétválasztása, amit az atomisták szorgalmaztak, később visszatér Locke filozófiájában.

A fentiekből látható, hogy az atomisták az állandóan mozgásban lévő, de egyébként megváltoztathatatlan atomjaik révén egy olyan univerzumot teremtettek meg, amely bizonyos tekintetben állandó, de más szempontból örökké változik. Euripidész filozófiájában, aki a változó világot négy állandó őselem és az azokat folyamatosan átrendező Szeretet és Viszály kölcsönhatásával magyarázta, már találkozhattunk hasonló gondolattal.

Az emberiség véget nem érő kutatásai során az egyik leggyakrabban felmerülő kérdés a „miért”. Russell rámutatott, hogy ennek a kérdésnek két jelentése lehet.

1. Mi volt az esemény célja?

2. Melyek voltak az eseményt előidéző körülmények?

Az első kérdés természete metafizikai, mondhatni spekulatív, ami egy létező célt, például egy isteni akaratot feltételez. Russell véleménye szerint azok, akik a „miért” kérdés ezen értelmezésére keresték a választ, végül vakvágányra vezették a tudományt. Akik viszont az eseményeket előidéző körülményeket kezdték el vizsgálni, a megfigyelések elemzésével új tudományos ismeretek megszerzésére kaptak lehetőséget.

Az atomisták az első kérdés veszélyeit sikeresen elkerülték. A második kérdés előtérbe helyezésével ugyanakkor utat nyitottak a természet mechanikus, ok-okozati jellegű vizsgálatának. Azzal viszont, hogy figyelmen kívül hagyták az atomok eredetének magyarázatát, alkalmat adtak Arisztotelész fundamentális bírálatára. Emlékeztetve az eredendő kérdés örök megválaszolatlanságára, Russell kiállt az atomisták mellett: származzon a világegyetem akár atomokból, akár valamiféle teremtőtől, a nagy kérdés, „honnan jövünk?”, mindig megválaszolatlan maradt. Russell méltányolta az atomisták azon törekvését, hogy a világot minden előzetes „céltól” vagy feltételezett „végső októl” függetlenül próbálták megmagyarázni.

Az atomisták intuitív világképe az atomok különböző formáján és méretén alapult. Nehéz nem észrevenni, hogy ez a szemlélet milyen közel áll a modern fizika Standard Modelljéhez. Ennek alapja a 48 szubatomi, tömeggel rendelkező részecske, a 12 nulla tömegű térmező (közvetítő részecskék vagy gauge bozonok) és az ugyancsak nulla tömegű Higgs bozon kölcsönhatása. A tömegen kívül egy másik alapvető részecske tulajdonság, a spin is megkülönbözteti a fermionokat a térmezőktől, de az egyszerűség kedvéért erről itt nem beszélek. Megemlítem viszont a hadronokat, amelyeknek két osztálya van, a mezonok és a baryonok. A hadronok a fermionok és térmezők kombinációjaként alakulnak ki, így nem tekinthetők valódi elemi részecskéknek, hanem azok kombinációjának.

- 12 féle fermion van, amelyek tömegüket a Higgs-bozontól nyerik és amelyek a következő alcsoportokba oszthatók:

- 6 féle kvark, amelyek mindegyike 3 különböző színben létezik és így összesen 18 kvark részecskével járulnak hozzá a modellhez. Érdemes megjegyezni, hogy a kvark-részecskék önmagukban sosem fordulnak elő, csak bizonyos csoportosulásban létezhetnek, amiket a protonok és a neutronok építőköveiként észlelhetünk. A protonokat és a neutronokat egységesen hadronoknak nevezzük.

- 6 színtelen lepton: elektron, müon, tau és három különböző neutrinó.

- Mivel a fenti fermionok mindegyike rendelkezik antirészecskével, a jelenlegi modell összesen 48 fermiont tartalmaz.

- 12 térmező, amit az alábbi 3 féle ún. gauge bozon képvisel:

- 8 színes erős gluon

- 3 gyenge nukleáris erő bozon (W+, W- és Z)

- 1 elektromágneses erő, amit foton képvisel

- A nemrég felfedezett 1 Higgs-bozon tömege nulla. Viszont a Higgs-bozonnal való kölcsönhatás adja meg minden más fermionnak a tömegét.

Észre kell venni a gravitációs térerő kirívó hiányát ebben a rendszerben. A gravitáció beillesztése egy végleges, komplett fizikai világképbe még a jövő izgalmas feladata.

Parmenidész világegyeteme egy olyan tér volt, amit az „Egy” mindenféle környező üresség nélkül, teljes egészében kitöltött. Amint korábban tárgyaltuk, Parmenidész számára az „Egy” állandó természetének mindenféle mozgási lehetőség ellent mondott volna. Ha létezett volna üresség, akkor viszont az „Egy” elvileg mozoghatott volna.

A parmenidészi mozdulatlansággal ellentétben az atomisták arra a mindennapi tapasztalatra alapozták a filozófiájukat, hogy a mozgás valóságos. Mivel a helyváltoztatáshoz atomjaiknak üres térre volt szükségük, az atomistáknak figyelmen kívül kellett hagyniuk Parmenidész üresség iránti követelményét.

Az üresség (void) kérdése állandó gondot jelentett a filozófusoknak és tudósoknak a történelem folyamán. Newton egy abszolút, teljesen üres tér létezését feltételezte, míg Leibniz a teret viszonylagosnak, és nem teljesen üresnek képzelte el. Erre leginkább vallásos meggyőződése ösztönözte, hiszen elvárása szerint a teremtőtől tökéletlen megoldás lenne egy „ujjlenyomata” nélküli, teljesen üres tér jóváhagyása. Később Einstein és a kvantummechanika vívmányai Newtont látszottak igazolni. A kvantummechanika megszületése óta a tudomány ismét tovább lépett, mert már tudjuk, hogy a tér anyag hiányában sem teljesen üres: olyan erőkkel és mezőkkel van tele, amelyek kvantum-ingadozásban nyilvánulnak meg. – Bár helytelen okfejtéssel, de lehet, hogy végül is Leibniz helyesen sejtethette meg a tökéletes üresség képtelenségét? – Amint a Standard Modell fenti összefoglalása mutatja, az anyag és az üresség ezen új koncepciójában a világegyetem a tömeggel rendelkező anyag (fermionok) és a tömeg nélküli energia (térmező) kölcsönhatásából jön létre. Az anyag és energia egységességének felismerése előtt (E=m*c2), az atomisták természetesen nem értelmezhették az atomok közötti űr sajátosságait teljes mélységükben, de a mozgás valóságban játszott szerepét mégis helyesen ismerték fel.

Démokritosz etikai munkájában a vidámságot tartotta az élet fő céljának, ennek eléréséhez azonban mértékletességre intett. A szenvedélyt és az erőszakot elítélte, beleértve a szexuális aktust is, mert ezek a mérsékletességgel ellentétben álló, túlságosan intenzív reakciókat váltanak ki. A barátságot nagyra értékelte, viszont nem szerette a nőket és a gyerekeket. Az volt a véleménye, hogy a gyerekek tanítása hátráltatja a filozófiában való elmélyülést.

Russell nézete szerint az atomistákkal a görög filozófia egy élénk, fantáziadús időszaka ért véget. A kezdeti korszakban a filozófiai gondolatokat a puszta kíváncsiság vezette, mindenféle ideológiai korlátok nélkül. A bölcselők mindent megfigyeltek és elemeztek: „a meteoritoktól, a hold és napfogyatkozásoktól kezdve a halakig és forgószelekig, valamint vallási és erkölcsi kérdésekig, mindent a fogékony elme és egy gyermekies lelkesedés ötvözetével vizsgáltak meg”. Az atomisták után a filozófia programszerűvé vált. Russell ez alatt azt értette, hogy ettől kezdve a filozófusok mindent egy vezető elv határai között próbáltak megmagyarázni, beleértve a metafizikát, az etikát, az esztétikát, a politikát és az ismeretelméletet is. Ennek megfelelően a kialakuló szofizmus és sztoicizmus fémjele a szkepticizmus volt; Szókratész az etikára összpontosított; Platón a tiszta gondolatot hangsúlyozta; míg Arisztotelész a célra, mint a tudomány alapvető fogalmára irányította a figyelmet. A filozófia Szókratész előtti lendülete csak a reneszánsz idején jelentkezett ismét.

Prótagorasz (I.e. ~ 490-420): a szofizmus atyja

A szofisták a filozófia eszköztárát gyakorlati célokra használták - Ez az általuk bevezetett „alkalmazott filozófia” talán utoljára tette nyereségessé a filozófusok pályafutását.

Prótagoraszt a szofizmus atyjának tartják. A szofisták tanult, utazó férfiak voltak, akik fizető ügyfeleket tanítottak hatékony előadói beszédre és érvelésre, amit aztán a tanítványok a mindennapi életben pl. az üzletkötésben vagy a bíróságon történő védekezésben kamatoztatták. A szofisták nem törekedtek konkrét tanulságok levonására, inkább az érvek pedáns, jól kiszabott útjait követték bárhová is vezettek azok. Ilyen hozzáállással nem meglepő, hogy filozófiájuk a szkepticizmus irányába fejlődött. Mi sem illusztrálja jobban szkepticizmusukat, mint Gorgiasznak, Prótagorasz kortársának a kijelentése: „Semmi sem létezik. De ha létezne is valami, az akkor az megismerhetetlen. És ha néhány ember számára mégis megismerhetővé válna, ők akkor sem tudnák másokkal megosztani az ismereteiket”.

Prótagorasz gyakran idézett állítása, miszerint „az ember mindenek mércéje…”, jól illusztrálja az objektív igazsággal kapcsolatos kétségeit. Szerinte nem létezik objektív módszer annak megállapítására, hogy az egyik ember értékét igaznak, a másikét pedig valótlannak tartsuk. Ezért arra sincs észszerű ok, hogy az egyik ember cselekedetét helyesnek, a másikét pedig elítélendőnek tartsuk. Objektív igazság hiányában Prótagorasz kijelentette, hogy csakis a többség meggyőződése lehet az élet gyakorlati útmutatója. Ebből az álláspontból kiindulva támogatta a jog, a hagyományos erkölcs és a konvenciók jelentőségét a társadalomban. Más szofisták még az igazságszolgáltatás iránt is szkeptikusakká váltak, amint jól szemléltet Thraszümakhosz érvelése: „… nincs igazság, csak az erősebbek érdeke…, a törvényeket a kormányok a saját érdekükben hozzák ..."

Sajnos, az igazság e cinikus megközelítése máig igaz, így továbbra is fennmaradt a törvényesség és az anarchia közötti ősi küzdelem.

Platón a Prótagorasz című dialógusában kritikusan beszél a szofistákról, akik szerinte lényegében elismerték, hogy semmit sem tudnak, és mégis vállalkoztak mások tanítására. Platón nyugtalítónak vélte, hogy a szofisták hatékony beszédre és érvelésre tanították az embereket anélkül, hogy az erkölcsi normák jelentőségére felhívták volna figyelmüket. Retorikai képességeiket kihasználva ezek a tanítványok később anélkül válhattak vezetőkké, hogy világos elképzelésük lett volna mondanivalójukról. Megdöbbentő, hogy ez máig milyen aktuális probléma maradt!

Russell szerint az antik görög filozófia ugyan mindig is hajlamos volt az érvelést előnyben részesíteni a valóság megfigyelésével szemben, de a kezdetekben a megfigyelésnek is hagytak némi szerepet. A szofistákkal kezdődően azonban a görög gondolkodók bizonyos megvetéssel kezelték a megfigyelés jelentőségét.

Szókratész (I.e. 470–399): az örök moralista

Filozófiája az ókori görög filozófiai irányzat mindhárom magját magában hordozta: a szofizmust, a sztoicizmust és a cinizmust. Ő volt az első, aki felismerte és hirdette az etika fontosságát. Szerinte a gondolkodó ember a körülményektől függetlenül szükségszerűen erényes marad. Még halálában is követte saját erkölcsi tanítását azzal, hogy engedett a törvénynek, és megitta a számára ítélt mérgező bürökteát.

A delphoi jós szerint Szókratész „a legbölcsebb volt a görögök között”. Szókratész érdemtelennek és kínosnak vélte ezt a hízelgő állítást, és a rá jellemző szerénységgel így egészítette ki a jós kinyilatkoztatását: „Azért vagyok a legbölcsebb, mert a görögök között egyedüliként ismerem el, hogy semmit sem tudok.”

Szinte minden, amit Szókratészről tudunk tanítványa, Platón párbeszédeiből származik. Szókratész ugyan a szofisták korában élt, a szó szoros értelmében mégsem volt szofista, hiszen nem pénzért, hanem ingyen tanított. A szofistákkal ugyancsak ellentétben, mély erkölcsi meggyőződései voltak. A legfőbb jónak az erényt tekintette és úgy vélte, hogy külső erők nem képesek megfosztani az embert az erénytől. Az erény ilyen magas piedesztálra helyezése a sztoikusoknál érte el csúcspontját. Szókratész mindenféle világi javakat megvető életformája ugyancsak rokonságot mutat a később jelentkező cinikus nézetekkel, így a cinizmus előfutárának is tekinthető. Nem véletlen, hogy Antiszthenész, a cinizmus atyja is a tanítványa volt.

Számára az erény a tudással volt egyenlő, és kizárólag tudással volt megszerezhető. Tanítványa, Platón, ezzel szemben az erényt nemcsak a jó felfogásúak, hanem a tudatlanok számára is elérhetőnek tartotta. Platón ezen nézete később a kereszténységben újra feltűnik, ahol a végső erény, a „tiszta szív”, nemcsak a pallérozott, hanem az egyszerű, tanulatlan hívők számára is elérhető. Napjaink kereszténységében a „tiszta szív” dicsőítése mintha egy tudományellenes szélsőség felé tolódott volna el. Bizonyos keresztény csoportok szerint „Az egyetlen könyv, amit el kell olvasni, a Biblia.”

Szókratész tanítása tehát az etikára összpontosított. „Senki sem vétkezik szándékosan”, mondta, és „Ismerd meg önmagadat”, hirdette. Messze előremutató gondolatként azt is megállapította, hogy a filozófia kezdetét az emberek dédelgetett hiedelmeiben, dogmáiban és axiómáiban való kételkedésétől számíthatjuk.

Szókratész a demokrácia kérlelhetetlen kritikusa volt. Az athéni demokratikus erők győzelme a vesztes peloponnészoszi háborúkért felelős arisztokrata kormány felett sajnos meg is pecsételte sorsát. Bár Szókratész istenhívő volt, a kortárs görög teológia rendszert elutasította. Nekem úgy tűnik, hogy inkább agnosztikus lehetett, mint vallásos. Minden különösebb nagyjelenet nélkül kiitta a méregpoharat, és állítólag így búcsúzott barátaitól: „… csak a testemet temetitek.”

Platón (i.e. ~ 428-347): a valóság az ideák tükörképe

Munkája a filozófiai gondolkodás egészét magába foglalta. Metafizikája szerint a valóságot a mindennapi világtól külön szférában létező, meg nem figyelhető, halhatatlan formák (ideák) képezik. Ezek átmenetileg bizonyos tulajdonságokat kölcsönöznek az általunk észlelhető, világi objektumoknak. Az emberek halandó fizikai valósága a testükben jelenik meg, de van egy halhatatlan formájuk is, ami a lélek. Valódi tudás megszerzésére csak a lélek képes. A test és lélek dualista rendszerében tehát a tudás forrása nem a fizikai tárgyak megfigyelésében rejlik, hanem a halhatatlan lelkünkben végbemenő visszaemlékezésben. Platón elgondolásai egészen napjainkig mérhetetlenül nagy hatást gyakorolnak a filozófia szinte minden ágára: metafizikára, etikára, politikára és a tudományelméletekre is. Az igazságos társadalomról alkotott elképzeléseit az „Állam” című párbeszédben fejtette ki.

Russell Platónt a mindenkori két legbefolyásosabb filozófus egyikének tartotta. A másik Arisztotelész volt, akit azonban Russell némileg több fenntartással értékelt. A.N. Whitehead, egy kiemelkedő XX. századi filozófus némi túlzással azt állította, hogy az európai filozófiai hagyomány lényegében Platón lábjegyzeteinek a sorozatából áll.

Platón filozófiai „menüje” a következőképpen foglalható össze.

- Metafizikájában bevezette az “idea”(forma) elméletét, ami a később kifejlődő, a filozófiában mindvégig kulcsszerepet játszó „egyetemesek” problémájának előfutára lett. Mivel hagyományos jelentéséből fakadóan a forma szó némi félreértésre adhat alkalmat (lásd „alak”), mostantól csak az idea szót fogom használni.

- Etikája az Arisztotelész által meghirdetett erényes életen alapuló „eudaimónia” – „jó emberré válás” – előhírnökévé vált. Ahelyett, hogy a cselekedet eredményére vagy szándékára koncentrálna, ez az arisztotelészi etikai nézet a virtuozitást egyszerű személyiségvonásként értékeli. Platón úgy gondolta, hogy a tudás magával vonja az erényességet, és így megalapozhatja az eudaimónia elérését.

- Kidolgozott egy komplett kozmogóniát az univerzum eredetéről és fejlődéséről.

- A tudás megszerzését (episztemológia) elsősorban induktív alapokon képzelte elérhetőnek a deduktív, megfigyelésen alapuló módszerrel szemben.

- Az ideális társadalomról alkotott politikai nézeteit két párbeszédben, az Államban és a Törvényekben fejtette ki.

- Egy sokszor idézett párbeszédében (Phaidon), a halhatatlanság mellett szóló érveket állított össze.

Platón elvetette a demokrácia gondolatát, mivel szerinte az athéni demokrácia a peloponnészoszi háborúk elvesztéséhez vezetett, és ráadásul mesterét, Szókratészt is a halálba küldte. Világképét a spártai társadalmi rendszer méltatása és orfikus vallási elemek befolyásolták, de számos korábbi filozófus is hatással volt rá. Püthagorasztól a matematika tiszteletét örökölte, Parmenidésztől az örök, megváltoztathatatlan igazság eszméjét vette át, elutasítva az illúziószerű világi változásait. Hérakleitosz nyomán azonban a megfigyelhető világban mégis csak elismerte az állandóság hiányát. Szókratész etikai tanítását is magáévá tette, ami szerint „senki sem vétkezik szándékosan”.

Az ideák világa

Korábban már szóba került, hogy a Platón által megfogalmazott „ideák” megalapozták az egyetemesek metafizikába való bevonulását. Ezért helyénvalónak tűnik, hogy mielőtt Platón ideákkal kapcsolatos teóriáját részletezném, pontosabb képet adjak az „egyetemes” filozófiai értelmezéséről.

Egyetemesek

Az „egyetemes” egy olyan típus, tulajdonság vagy kölcsönhatás megnevezése, amely valamely körülmények, tárgyak vagy személyek csoportjában jellemző minden tagra. Néhány példa a típushoz tartozó egyetemesekre: „ember”, „macska” vagy „tégla”; a tulajdonságot kifejező egyetemesekre: „simaság”, „sárgaság” vagy „egyenesség”; a kölcsönhatást kifejező egyetemesekre: „nemzetség”, a „fia valakinek…” vagy a „nagyobb, mint…”.

Attól függően, hogy miként értelmezték az egyetemeseket, a filozófia három nagy ágra bomlott.

1. A realisták Platónhoz hasonlóan azt állítják, hogy az egyetemesek a tudatunktól függetlenül is létezhetnek. Míg Platón az ideákat (azaz az egyetemes korai formáját) egy olyan szférában képzelte el, ami független a mi érzékelhető világunktól, a későbbi realista filozófusok óvakodtak az egyetemesek tér-időbeli meghatározásától.

2. A nominalisták egyáltalán nem ismerik el az egyetemes létezését, mivel azokat nem tartják szükségesnek a valóság leírásához. Ők csak a konkrét, érzékelhető valóságot fogadják el igaznak.

3. A nominalistákkal ellentétben az idealisták ugyan elismerik az egyetemes létezését, de a realistákkal ellentétben azt nem tartják a gondolatainktól függetlenek, hanem azok részének.

Az egyetemesek kérdése számtalan filozófiai vita tárgya maradt, amelyeket itt meg sem próbálok reprodukálni. Ehelyett a Platóni “idea világ” néhány aspektusát próbálom meg felvázolni.

Platón ideái

A valódi lét megismerésének vizsgálata közben Platón arra a következtetésre jutott, hogy a világegyetemet két szférára kell osztani: az ideákra, amik az tényleges valóságot tartalmazzák, és a látszólagos jelenségekre, amik itt a földön csupán az ideák tükörképei. Platón az ideákról alkotott elképzelését a barlangról szóló híres példázatával magyarázta. A hasonlata szerint a földi élet olyan, mintha az emberek egy barlang foglyai lennének. A barlang lakói minden megfigyelésüket csak azokra az árnyékképekre alapozhatják, amiket a mögöttük elhelyezkedő bejáraton keresztül beérkező fény idéz elő. A foglyok közül néhányan azonban kimerészkedtek a barlangból, és megtapasztalták a valós világot annak teljes, igazi gazdagságában. Ezek az emberek, Platón filozófusai, azután visszatértek a barlangba, ahol megpróbálták a többieket meggyőzni, hogy a barlangban látottak nem a valós világot mutatják meg, hanem annak csupán a tükröződését. Talán érdekes összevetni Platón egyszerű metaforáját egy újkeletű teóriával, amely szerint egy kétdimenziós univerzum háromdimenziós hologramjában létezhetünk. Ezt a gondolatot előszőr Leonard Susskind vetette fel a kilencvenes években.

A barlang természetesen a mindennapi élet színterét jelképezi, a barlangon kívüli térség pedig a Platón által elképzelt, hozzáférhetetlen szférát. Ennek megfelelően a példázat metafizikai értelmezése a következő.

A dolgok, amelyeket a foglyok a barlang belsejében megtapasztalhatnak, csak a látszólagos valóság. A bejáraton keresztül behatoló fény úgy alakítja ki ezt az árnyékszerű információhalmazt, hogy az a barlangon kívül található valóság, az ideák, bizonyos aspektusait megőrzi. Ezek az árnyékképek ugyan némileg hasonlítanak az ideák tökéletességére, de azoknak mégsem kifogástalan másolatai. Mivel az ideák és azok látszólagos megjelenései a barlangon belül és kívül, azaz két egymástól független birodalomban léteznek, csak egy különleges ügynök segítségével léphettek egymással kölcsönhatásba. Ez az ügynök, akit Platón démiurgosznak nevezett, a látszólagos világ és az ideák birodalmának határán létezik, így mindkét világgal van kapcsolata. Ilyen formán, az ideákat mintaként használva képes volt megalkotni a barlang virtuális, illúzió szerű fizikai valóságát. Azt lényeges észrevenni, hogy a démiurgosz ebben a folyamatban nem a teremtő, hanem inkább egy mesterember szerepét játssza, mivel az ideák létrehozásáért nem ő felelős. Platón szerint az ideák természetüknél fogva kiismerhetetlenek, örökké létezőek, amiből az következik, hogy nem lehet teremtőjük. A démiurgosz konstrukciós tevékenysége eredményeként az ideák ideiglenesen (de nem véglegesen!) némely tulajdonságukat megosztják a változó látszólagos világgal, ezért az ideák tökéletessége és elrendezettsége részlegesen megmarad.

Platónnak a két független szféra interakciójával kapcsolatos dilemmája később ismét megjelent a kartezánizmus dualizmusában: Descartes-nak meg kellett oldania a két nem interaktív szubsztancia, az anyag és a gondolat összehangolását. Elképzelhető, hogy a Platónnál még csak „mesterember” szerepét játszó démiurgosz később egy teremtő Isten, köztük a keresztény Isten fogalmává fejlődött.

Püthagorasszal ellentétben, aki a deduktív tudást az érzékszerveinken keresztül beáramló információhoz kötötte, Platón tagadta, hogy a tudás megszerzésében az érzékszervek szerepet játszhatnak. Azon a véleményen volt, hogy amit már úgyis tudunk, azt nem tanulhatjuk meg. Ha viszont az adott ismeretek számunkra újak, akkor nem ítélhetjük meg hogy igazak-e. Ennek a tételnek a kulcsa abban rejlik, hogy Platón szerint a lélek halhatatlan, és ezért már születéstől minden tudnivalónak a birtokában van. Amit mi tanulásnak nevezünk, szerinte nem más, mint a már lelkünkben rejtőző ismeretek fölidézése. Platón az egyik Szókratésszel kapcsolatos párbeszédében így fogalmazott: „… nincs tanulás, csak emlékezés.” Kant később ezt a gondolatot tovább vitte az „a priori szintetikus tudás” feltételezésével.

Platón a földi valóságot a démiurgosz által felépített látszólagos világnak nevezte. Erről a világról az érzékszerveinken keresztül szerezhetünk tudomást, ami csupán a részleteket képes feltárni. Az így begyűjtött ismeretek nem vezetnek valódi tudáshoz, így csak egyszerű vélemény formálásra adnak alkalmat. Az igazi tudást csak az isten által megteremtett világ, az ideák világának a feltárása adhatja meg. Mivel ez a világ a fizikailag nem érzékelhető örök ideák szférájában rejtőzik csakis a lelkünkön keresztül van esélyünk megismerni.

A fenti nézet szerint egy adott tárgy szépségére, alakjára stb. vonatkozó bármilyen kijelentés egyszerűen csak egy vélemény, amit egyes emberek igaznak tarthatnak, mások azonban nem. Viszont, ha a lelkünk segítségével a Szépséget, Alakot stb. magát vizsgáljuk meg, akkor mindenki számára érvényes ismerethez jutunk. A vélemény és a tudás ilyen merev kettéválasztása miatt Russell kritizálta Platónt, mert szerinte a két fogalom egymásba átváltozhat. Ha például azt gondolom, hogy ma havazni fog, ez még csak egy vélemény. Ha azonban valóban elkezd havazni, akkor a korábbi vélemény már nyilvánvalóan tudássá változik. Ha jól értelmezem Platónt, mivel a hóesés a megfigyelhető világban történik és nem az ideák világában, a havazás tényét, Russellel ellentétben, Platón továbbra is véleménynek nevezné és nem tudásnak.

Russel azzal próbálta megmagyarázni Platónnak az érzékelhető világba vetetett bizalmatlanságát, hogy az ő korában a viszonylagosság tényét még nem ismerték fel. Ha A> B és A <C, akkor Platón „A”-t egyszerre nagynak és kicsinek nevezte. Mivel nem tudta elfogadni, hogy bizonyos vonatkozásban „A” lehet kicsi, de más vonatkozásban lehet nagy is, ezért „A” viselkedését jogosan tarthatta ellentmondásosnak és így a valósággal összeférhetetlennek. Mivel a valós világban érzékeink számtalan hasonló állítólagos ellentmondáshoz vezethetnek, Platón egyszerűen elutasított minden megfigyeléssel nyert információt mint a valós tudás forrását. A viszonylagosság ilyesfajta elvetését Russell az antik görög filozófia gyermekbetegségének nevezte.

Figyelemre méltó, hogy Platón a Parmenidész című párbeszédben felismerte az általa bevezetett „ideák” néhány alapvető gyengeségét. A beszélgetés középpontjában az „idea” és a konkrét (kézzelfogható) viszonya állt. Platón elképzelése szerint az „ideák” tökéletesek, oszthatatlanok és változtathatatlanok. De ha ez így van, akkor hogyan lehet megosztani a „Macskaság” ideáját egy közönséges, az utcákon szaladgáló macskával? Hiszen a Macskaság ideája oszthatatlan! Másrészt, hogyan kombinálható a tökéletes Macskaság a tökéletlen kóbor macska másolatával? – Ezen a ponton érdemes visszaemlékezni a barlangi hasonlatra, amiben Platón azt feltételezi, hogy a barlangon belüli tárgyak ideiglenesen átvehetik a külvilág, azaz az ideák bizonyos tulajdonságait! –

A párbeszédben Szókratész, aki Platónt képviseli, felveti annak a lehetőségét, hogy az „ideák” nem egy külön világban létezhetnek, hanem a gondolatok szférájában, ami viszont Platón szerint a látszólagos világ része.

Itt emlékeztetek arra, hogy idővel a Platóni ideákból fog kifejlődni az egyetemesek kulcsfontosságú filozófiai koncepciója. A jóval későbbi idealista filozófia szerint az egyetemesek ugyanúgy a gondolatok világában léteznek, mint ahogy Szókratész azt az „ideákról” feltételezi ebben a párbeszédben. Ugyancsak érdemes visszaidézni, hogy a realista filozófia szerint az egyetemesek helye egy hozzáférhetetlen világban van, míg a nominalisták egyszerűen elvetik magát az egyetemesek létezését.

Platón a párbeszédben végül is megválaszolatlanul hagyja az „ideák” természetéről saját maga által felvetett kétségeket. Úgy tűnik, hogy ez némi szofista hatás Platón gondolkodásában. Mint tudjuk, a szofistákat különösképpen nem zavarta, ha egy logikusan végig vitt gondolatmenet végén nem találtak megoldást, mert számukra csak a gondolatsor logikus követése volt fontos. Mindazonáltal a parménideszi párbeszéd azt a benyomást kelti, hogy Platónnak voltak bizonyos kétségei az ideák valóságtartalmáról és az „alkotott világ” elvetéséről. Ez a fajta önmagunk megkérdőjelezése ritka jelenség a filozófiában, de sajnos a mindennapi életben is. Russell meg is jegyzi, hogy „… (a Parmenidész-párbeszéd) egy filozófus önkritikájának az egyik legfigyelemreméltóbb példája.”

Bár Russell kritizálta Platón „idea rendszerét”, mégis talált benne értékeket. Az egyik terület, ahol a platóni „ideák” megőrizték időszerűségüket, a gyűjtőfogalmak használata. Ezek olyan szavak, amelyek többféle entitás jellegzetességeit foglalják össze, és így logikailag kapcsolódnak a platóni „ideákhoz”. Minden gyűjtőfogalomnak megvan az a tulajdonsága, hogy független a konkrét tárgyaktól, így valami téren és időn túli valóságra utal. Például a „macska” fogalom anélkül tájékoztat bennünket a macskák csoportjáról, hogy részletes leírást adna egy bizonyos macska színéről, koráról stb. A gyűjtőfogalmaknak tehát van egy bizonyos általános, örök érvényű jellege, ami nagyban emlékeztet a platóni „ideákra”.

Mit tanulhatunk tehát Platón “idea rendszeréből?” Russell, aki egyben figyelemre méltó nyelvész is volt, nyelvtani formában próbálta meg értelmezni Platón koncepcióját: a tulajdonnevek és köznevek, gyűjtőfogalmak és a relációs szavak jól párhuzamba állíthatóak Platón keletkezési (azaz látszólagos) és valódi létező (azaz “idea”) világával. Az olyan gyűjtőfogalmak, mint a bútor, az állat stb., vagy a relációs szavak, mint a hasonló (mihez?), azelőtt (mi előtt), rövid (mihez képest?), az apa (kinek az apja?) stb., nagyjából egyenértékűek a platóni „létező világban” található ideákkal és a később bevezetett „egyetemesek” fogalmával. A nyelvtani tulajdon- és köznevek, pl. egy bizonyos macska, egy bizonyos szék, a Police zenekar stb., viszont megfelelnek a platóni „látszólagos világ” konkrét definíciójának.

Platón azt állította, hogy a konkrét jelenségek leírása nem képes felfedni a valóságot. Erre szerinte csak az ideákra vonatkozó állítások képesek. A fenti nyelvtani értelmezés szerint Russell lényegében egyetért ezzel a meglátással. Szerinte ugyanis a tulajdonnevek és köznevek (a keletkezési világ jellemzői) önmagukban nem elegendőek ahhoz, hogy egyértelműen fejezzük ki magunkat. Tapasztalataink pontos kommunikációjához szükséges a gyűjtőfogalmak vagy relációs szavak használata, amik a fentiek szerint a plátói létező világ analógjai. Az a konkrét kijelentés, hogy „George Washington volt az első amerikai elnök”, semmit nem mond annak, aki előzőleg nem ismerte meg az elnök gyűjtőfogalom jelentését.

Platón nézetei általában hasonlítanak Parmenidészéhez, de egy tekintetben drasztikusan különbözött azoktól. Parmenidész a világegyetem lényegét, az „Egyet” nem csak megváltoztathatatlannak, tökéletesnek és végtelennek tekintette, de egyetlennek és oszthatatlannak is. Platón „ideái” lényegükben hasonlítottak az „Egyre”, ám számtalan formában létezhettek: a Mennyei Ágy, a Mennyei Kutya és még számtalan „Mennyei” platóni valóság mind egy-egy külön parmenidészi „Egy”-nek felel meg. A későbbi filozófiai irányzatok jobb megértése érdekében fontos megjegyezni, hogy a platóni „idea” nem egy puszta gondolat, annak ellenére, hogy Szókratész a fent említett „Parmenidész” párbeszédben felvetette ennek lehetőségét. Ellenkezőleg, Platón számára az “idea” igenis valódi, mindentől függetlenül létező valóság, ami egy másik világban található.

A következőkben egy olyan filozófiai kérdést próbálok meg felvázolni, ami bár a beavatatlanok számára szőrszálhasogatásnak tűnhet, azonban betekintést enged a filozófiai gondolkodásmódba. Platón univerzumában minden absztrakt tárgy, mint például a „Kör”, változatlan, örök, nem érzékelhető, és csak intellektuális érvelésen keresztül ismerhető meg. A démiurgosz tevékenysége révén a konkrét, érzékelhető kör azonban átmenetileg átveheti a „Kör” bizonyos tulajdonságit. Russell szerint Platón itt egy logikai ellentmondásba ütközött, mert nem ismerte fel a következőt: ahhoz, hogy a démiurgosz létrehozza a konkrét kört, a gondolataiban a Kör ideájának már jelen kellett lenni. Tehát a kör, ami megjelenik előttünk, a démiurgosz gondolatában előzőleg már kialakult kör másolata. Viszont a démiurgosz gondolatában feltűnő kör maga is csak a valódi, platóni Kör utánzata. Ilyesformán a közönséges, érzékelhető kör nem más, mint a démiurgosz gondolatában rejtőzködő illuzórikus kör látszólagos másolata. A végkövetkeztetés tehát az, hogy a platóni ideák valójában nem tökéletes egyetemesek, ezért elképzelhető, hogy a démiurgosz egy tökéletlen, sőt, talán még gonosz világot is teremtett – emlékezzünk arra, hogy nagy általánosságban tökéletes másolat nem létezik!

Platón úgy próbálta meg elkerülni az ebből adódó problémák egy részét, hogy több alkotót feltételezett: a démiurgosz csak a „jóravaló”, morális „ideákat” másolta le, míg a világmindenség erkölcstelen, gonosz teremtményeiért Platón egy meg nem nevezett másik alkotót tett felelőssé. Ez a gonosz alkotó ideje java részét a tökéletlen „ideák” másolásával töltötte. Később a gnosztikusok továbbfejlesztették Platón két teremtőről alkotott elképzelését.

Igen tanulságos észrevenni, hogyan befolyásolta Platón és követői világképét a metafizikai vonzalmuk az ideális és tökéletes örökkévalóság iránt. Példaként említhető, hogy Platón a bolygók pályáit azért képzelte el köralakúnak, mert szerinte az alkotó nem adhatott volna ki a kezéből a tökéletesnél gyengébb végterméket. A kör a tökéletességet jelképezte, míg például az ellipszis egyszerűen egy hibás körnek számított. A Számoszi Arisztarkhosz és a jóval később munkálkodó Kopernikusz megfigyelései hosszú időn keresztül bizonyítani látszottak Platón elképzelését a bolygók kör alakú mozgásáról. Később azonban Kepler bebizonyította, hogy Platón mindenféle eszményi elvárásai ellenére a bolygók pályája mégsem kör, hanem elliptikus alakú. Mint Newton későbbi számításai kimutatták, a bolygók még az egyszerű elliptikusnál is bonyolultabb pályán keringenek. Micsoda fájdalmas csapás lett volna Platónnak megtudni, hogy a valóságot nem csak a „tökéletesség” képes reprezentálni!

A fenti példára hivatkozva Russell rámutatott, hogy a metafizikai elvárásukból eredő merev esztétikájukkal és etikájukkal miként tartotta vissza a tudományok fejlődését évezredeken keresztül Platón és tanítványa, Arisztotelész - lásd Giordano Bruno és Galilei sorsát!

Platón dualizmusa és kozmogóniája

Platón dualizmusa az orfizmusból ered: az ember a föld (a test) és az ég (a lélek) kombinációja. Úgy vélte, hogy a test érzékelhető, és mint ilyen, ideiglenes; míg a lélek az érzékeink számára hozzáférhetetlen, és mint ilyen, örök. Testünk révén a fizikai világ részei vagyunk. Anyagtalan lelkünk révén viszont képesek vagyunk kölcsönhatásba lépni az „ideákkal”. Az elme az ideák mennyei birodalmába vágyakozik, míg a test a fizikai élet örömeibe akar belemerülni. A halál után a lélek kiszabadul a test fizikai határaiból. Ha a halál pillanatában a lélek megtisztult állapotban volt, akkor belép az ideák láthatatlan, örök és tökéletes világába, ahol az istenek kísérőjévé válik. Platón szerint csak azok az igazi filozófusok érhetik el ezt a lelki megtisztulást, akik a tudásnak szentelték életüket és szerényen éltek. A tisztátalan lélek továbbra is vágyni fog az élet bujaságára, és vagy szellemként, vagy egy másik testben visszatér a látszólagos világba.

A test-lélek kettőssége mellett Platón filozófiájában több szinten is megjelenik a dualizmus: a valóság és látszat, a megfigyelhetetlen „ideák” és az érzékelhető jelenségek, az indukción és a dedukción alapuló megismerés. Popkin és Stroll szerint a dualizmus természeténél fogva az empirikus tudás elutasításához vezet, mivel csak a logikát és a matematikát ismeri el mint az ismeretek megszerzésének forrását. E kettőhöz Platón még egy misztikus megérzést is hozzáadott, ami szerinte a tudás egyik alapfeltétele. A misztikusság ilyen elfogadása a mai napig ellentétes pályán halad a racionalizmussal.

Platón kozmogóniája nem sok filozófiai újdonságot hozott, de az antik és középkori gondolkodásra gyakorolt hatása miatt mégis fontos maradt. Platón istene (vagy istenei?) nem teremtette (teremtették) meg a világot, csak a meglévő „nyersanyagot” (tűz, levegő, víz és föld) rendezte (rendezték) át. Hogy ezek az alapanyagok honnan származnak, az nem derül ki Platón írásaiból. A meg nem nevezett teremtő azonban mindent megtett, hogy az általa alkotott megfigyelhető világ a lehető legközelebb álljon ahhoz a tökéletes, örök világhoz, amelyet csak ő, a teremtő ismerhetett. Több, Szókratész előtti filozófussal ellentétben (lásd Anaximander és Démokritosz), Platón nem hitt a multiverzum lehetőségében, mivel egy tökéletes alkotásból csak egyetlen példány létezhet. Az isteni alkotás eredményeként az intelligencia a lélek részévé vált, a lélek pedig a testben találta meg helyét.

A világot pusztán esztétikai megfontolásokból Platón egy forgó gömbnek képzelte el, mivel szerinte a gömb a lehető legtökéletesebb alak.

Platón Köztársasága

Platón ideális társadalma lényegében a spártai társadalmi rendszerre épült. Az első kérdés, amit az Állam létrehozásakor meg kellett válaszolnia az volt, hogy „ki uralja a társadalmat?” Platón nem habozott a válasszal: speciálisan képzett értelmiségiek. Ezzel az ideális társadalom tárgyköre egy lényegesen egyszerűbb kérdésre módosult: „milyen az ideális férfi?” Szerinte az ideális férfi tökéletes egészséggel és lelki adottságokkal rendelkezik. Az eszményi lelki alkatban a racionális elemek, mint ok-okozat felismerése, érvelés, mérlegelés stb. harmonikus egységben állnak az