VERES ATTILA

ÉJFÉLI ISKOLÁK

IMPRESSZUM

Veres Attila: Éjféli iskolák

Copyright © Veres Attila 2018

ISBN: 978-963-419-475-0 (epub)

ISBN: 978-963-419-476-7 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Ács Eleonóra, Bordás Veronika, Vas Annamária

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Műfaj: science fiction, horror, fantasy

TARTALOMJEGYZÉK

TESTETLEN-LELKETLEN

Pornó éjfél után

Ködváros

Nem elevenszülő

Majd alszunk a hóban

Szorozva nullával

ÉJSZAKAI BŐR

A vérvörös gépezet

A présházban

A Borostyán komplex

Kisgömböc

Visszatérés az éjféli iskolába

NULLA ÓRA NULLA PERC

A Tükörkék bárónő

Közvetítőanyag

Ezer fog

Közöttetek

Varjakkal teli ég, aztán semmi

UTÓSZÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A lánynak, aki utálja a nevét.

TESTETLEN-LELKETLEN

PORNÓ ÉJFÉL UTÁN

Én nem olvasom végig a regényeket, csak az első bekezdést. Senki sem tud jobbat írni az első bekezdésnél, ezt azóta tudom, hogy végigolvastam az Anna Kareninát. Ha ezt a szöveget én olvasnám, itt megállnék. Lehet, hogy neked is azt kellene.

Nem kényszerből írok, de nem is szórakozásképpen. Nem is azért, hogy bárki elolvassa, hanem csak úgy írok, egy lányról, mert valamikor szerettem, vagy azt hittem, hogy szeretem, de ebben sem lehetek biztos. Talán birtokolni akartam. Hogyan is lehetne szeretni valamit, ami nem a tiéd?

Freud szerint minden baj a gyerekkorban kezdődik, és mindenki az anyjával akar dugni. Én lányokkal akartam dugni, olyan lányokkal, akik határozottan nem az anyám. Csak a félreértések elkerülése végett. Nem szeretkezni akartam, hanem úgy istenigazából megdöngetni mindent, ami szembejön. Ebből aztán több problémám is adódott az életemben, de az internet szerencsére megszüntette őket. Az internet kiszűr mindent, ami felesleges: az udvarlást, a ruhát, a szagokat, a bőr érintését, azt, hogy lássanak. Ellenben megtartja, ami fontos: mindenki azt csinálja, amit mondok.

Ma például egy nagyon kedves párt néztem a neten: egy félvér srácot meg egy lángoló hajú kis csitrit. Azt csinálták, amit mondtam. Ha jók, akkor egy párral esténként 2-3 órát is el tudok tölteni. Ha rosszkedvem van, fájdalmat akarok látni, ha jó, akkor simogatást. Szeretem, ha beszélnek hozzám, de nem túl sokat, nézni jobb. Elmúlt már régen éjfél, mire engedtem, hogy befejezzék, izzadságtól csatakosan integettek a kamerába. Visszaintegettem, de azt nem látták. Tudom, hogy van, aki saját magáról küld videókat, de nem vagyok perverz. Herge úrként regisztráltam több élő pornóoldalra is. Mindennap megjelenek, éjfél körül, és néhány órát eltöltök valakivel a szobám magányában. Nem alszom sokat, és soha nem késtem el a munkából. Álmodni sem szoktam, csak fekszem lecsukott szemmel, amíg fel nem ébredek. Ilyenkor egy darabig bámulom a plafont. Mindig az jut eszembe, más színűre kellene festeni, hogy a sötétséget ne váltsa fel olyan hirtelen a vakító fehér.

Az a rettenetes a gyerekkorban, hogy az idő furcsa, ragacsos masszává válik. Ez engem nagyon idegesít. Én a pontosság embere vagyok. Emlékszem mindenre. Tudom, hol voltam három éve ezen a napon, pedig semmi különös nem történt. Dolgoztam, mint mindig, kenyeret meg tejet vettem a boltban, meg csokival töltött minifánkokat, mert abban az időben éppen az volt a kedvencem. Utána hazajöttem, ettem, főztem teát, és felmentem a pornaftermidnightra a párhoz, akit akkor kedveltem. Akkor még olyan típusú Marlborót szívtam, ami ma már nem létezik. Most másfajtát szívok.

De a gyerekkor, az egészen más. Van egy csomó nagyon fontos dolog, amire az istennek nem tudunk emlékezni, és egy rakás jelentéktelen semmiség, ami viszont nem megy ki a fejünkből. Vagy ez csak velem van így? Emlékszem egy helyiség szagára, de nem tudom, hol voltam pontosan. Emlékszem a gyerekkori szobám színére, viszont nem emlékszem, miért bőgött anyám egy tál leves felett, hogy meg akar halni.

Nem emlékszem, mikor találkoztam először ezzel a lánnyal, csak arra, hogy forrón sütött a nap, hogy mezítláb voltam, a talpamat égette a forró beton, és a kukák bűze megtöltötte a levegőt. Tehát nyár volt. És ebben a nyárban hirtelen megjelent ez a lány, és tovább maradt, mint a hőség, át teleken, tavaszokon és újabb nyarakon.

Szőke volt, a haját mindig lófarokban hordta. Gyűjtötte a Turbo rágós sorozatot, csakúgy, mint én. Nem vegyült a többi kölyökkel, akik a lakótelepi áruház hátsó falánál rugdosták a labdát, ahogy én sem. Undorító kis pondrók rajzottak ott a játszótéren, imádtak verekedni, meg mutogatni egymásnak a pöcsüket. Egyszer próbáltam meg játszani velük, mikor csórtam a szomszédtól egy pillangókést, hogy biztonságban érezzem magam, de amint meglengettem a pengét játszótársaim előtt, azok bepánikoltak, és jelentették a szüleiknek. Azután nem játszottam velük többet.

Szóval feltűnt ez a lány. Barátságunk alapja az ismétlődés volt: ugyanazokon a helyeken ugyanazt csinálni. Aztán kitalálni valami mást. Én a földszinten laktam, így mindig az erkélyről ugráltunk ki, majd szaladtunk vissza a lakásba, hogy újra kiugorjunk, egészen addig, amíg egy betörés után fel nem szereltek egy rácsot. Remek kis ugrások voltak azok, mindig azt képzeltük, hogy kalózhajókból vetjük magunkat a tengerbe, vagy hogy van egy szalmabála alattunk, és rossz emberek elől kell menekülnünk, vagy csak úgy ugrunk a semmibe, egymás kezét fogva. Ő emeleten lakott, a nyolcadikon, az anyjával. Mikor náluk voltunk, mindig az ablakból néztük, ahogy a varjak hazatérnek az erdőből, elsötétítve a szürke, őszi eget. Teóriákat gyártottunk, hol lakhatnak a madarak, hol lehet elég hely, ahol mind együtt alhatnak. Egy nyáron a tetőn próbáltunk időgépet építeni. Nem sikerült.

Nem volt más barátom. A fiúkkal egy idő után mindig összeverekedtem, mert idegesítettek, mert büdösek voltak, mert gyűlöltem őket – ők is engem, feltételezem, hogy hasonló okokból. Minden gyereknek vizelet- és száraznyál-szaga van, így rohangálnak állandóan az amúgy is kétségbeejtően forró, lapos, alacsony valóságtartalmú utcákon.

A gyerekként eltöltött létnek is vannak minőségbeli fokozatai, melyeket leginkább a felnőttek kommentárjai jeleznek a bimbózó elme felé. Mert a felnőtteknek (és csak most értem meg, miért) megvan az a csodás képességük, hogy ne vegyék figyelembe, ha épp az a gyerek ólálkodik a közelben, akiről egy különösen kínos beszélgetés folyik. „Ebből soha nem lesz semmi.” „A jegyei rosszabbak, mint az apjának voltak ennyi idős korában, pedig az is hülye, mint egy lánctalpas.” „Remélem, a gyárba még felveszik, csak ne kéne annyit járatni iskolába.” Vagy ennek a tökéletes ellenkezője, az eljövendő dicsőség megelőlegezett himnuszai, az elégedettség szociális böffentései, a szülői kannibálszeretet iszonyatos megnyilvánulásai, melyek, ha lehet, még nyomasztóbb súlyt helyeznek az áldozat vállára. Amennyiben képes vagy felmérni a léted által okozott károkat, mindennap azzal a vidám érzéssel ugorhatsz neki reggeleidnek, hogy téged senki nem akar, de ha már itt vagy, teljesítened kellene valamiféle homályos elvárásokat, amire viszont létednél fogva képtelen vagy. De ha tehetséges gyerek vagy megértő szülőkkel, a legrosszabb a helyzet. Az életed folytonos és szüntelen bizonyítás, hogy igenis méltó vagy arra a szeretetre és elismerésre, amit kapsz, és minden apró melléfogás, minden hiba ezerszeres nagyításban látszik. Aki ebbe a kategóriába esik, az előbb-utóbb összeroppan. Ha szerencséje van, még gyerekkorában. Ha nem, akkor gimiben kap rá a piára meg a drogokra. Ha nem ott, akkor az egyetemen. Ha azt is túléli, akkor már a családja mellett fog összeomlani, annyi embert rántva magával a mocsokba és a sötétségbe, amennyit csak tud.

Én az első kategóriába tartoztam: az összes paneltömb az én folyamatos, gyors tempójú bukásomtól visszhangzott, a kukák nyitott szája az én sikertelenségemtől bűzlött, a kávéskanalak csilingelése ünnepnapokon is az én élősködésem rótta fel. Két fegyverem volt a nemkívántság sorvasztó hatása ellen. Az egyik a gondolat, hogy egyszer minden véget ér. A másik, hogy ha úgyis rossz vagyok, akkor legyek igazán rossz. Két dolog akadályozott meg abban, hogy közveszélyessé váljak. Az egyik, hogy nem volt elég merszem hozzá. A másik pedig az a lány. Az én jobbik felem. A lelkiismeretem. A dolog, amely értelmet ad a létezésnek. Ilyesmi.

Ő a második kategóriába esett; a túlzott tehetség és elvárások csapdájában élte az életét. Egész zsenge korában úszóbajnok volt. Szépen olvasott verseket. Hegedült, természetesen figyelemre méltó tehetséggel. A jegyei a legjobbak. Talán létezett olyasmi, amibe beletört volna a bicskája, de soha nem találkozott vele. A háta mögött mindenki összesúgott: „Igen, ebből lesz valaki!”, „Milyen szép kislány!”. Szép volt, az tény, de senki sem látta a mosolya mögött megbúvó kétségbeesést, a szorongást, csak én. Nem hallotta senki, mikor azt javasolta, hogy ugorjunk le a nyolcadik emeleti erkélyről, csak én. Nem volt különösebb oka a halálra, pusztán a rettenetes félelem a bukástól, a jövőtől, meg a kielégíthetetlen kíváncsiság. Lenéztünk a mélységbe, az emberek hangyáknak tűntek, mint ahogy a holttesteink is annak tűntek volna a zuhanás után. Én is éreztem a kíváncsiságot. Egy kis ideig csendben vártunk ott, aztán visszahúztam a kezénél fogva, és inkább társasoztunk. Átlag kéthavonta egyszer omlott össze egy kicsit, de egyedül nekem tűnt fel, és csak én tudtam összekaparni a padlóról. Az ötlet, hogy meg is dughatnám, meglepően sokáig nem ötlött fel bennem.

Valamiféle őrület szállt meg azon a délutánon. Nem tudom, mikor történt, csak azt, hogy még nem kezdődött el a suli, de már majdnem, mert emlékszem, dühös voltam, amiért anyám egy ilyen buzikék tolltartót vett nekem, amit legszívesebben az ablakon hajítottam volna ki, anyámmal együtt. Emlékszem, azon a délutánon a tolltartós sokk határozta meg a beszélgetésünk fonalát, tudtam, hogy cikizni fognak a suliban, és hogy ez még több osztálytermi erőszakhoz vezet majd, amiért természetesen engem fog elővenni mindenki, az osztálytársaimtól és az igazgatótól elkezdve anyámon át a mindenható Úristenig. Mindez egy tolltartó miatt. Ő volt akkoriban az egyetlen, akivel erről beszélhettem, és nem sokkal később már nevettünk a dolgon. Akkor tűnt fel, milyen szépen mosolyog.

Nem sokkal később megcsókoltam. Elég hülye ötlet volt. Az ágyán feküdt, az ágyneműjét nem díszítették vidám kis figurák, virágocskák vagy hópelyhek, mint másokét. Nagyon komoly hatást keltő bíbor sivatag terült el alatta éjszakánként, és ő ezen feküdt hason, tágra nyílt zöld szeme előtt az Észak-Amerika indián törzsei című könyv hevert nyitva, épp a vadászó sziúkat ábrázoló festményt nézte, ajkai a csodálkozástól (vagy a délután mindenkit leteperő bambaságtól) kissé szétnyíltak, és én soha nem akartam még semmit annyira, mint megszerezni a testét. Nem futott végig az agyamon, hogy úristen, barátok vagyunk, egy csótány primitívségével cselekedtem. Kinéztem az ablakon, és láttam, hogy a tömbházak mögött nyugszik le a nap. Ő is felnézett a könyvből, hogy megcsodálja a szocialista realizmus eme nem emberkéz alkotta műremekét, amikor felismertem, hogy ennél jobb alkalmam soha nem lesz. A gyomrom csomóvá állt össze, mély levegőt vettem, majd odahajoltam hozzá, és bár nem sikerült az általam korábban vizionált finomsággal és érzékiséggel csókolózni, szájszerveink mégiscsak összeértek. Azt hiszem, a gesztus volt a fontos. Nem igazán terveztem előre, úgyhogy nem tudtam, mire kellene számítanom, pofonra, a rendőrségre, nyolcemeletnyi zuhanásra, de azt semmiképp sem vártam volna, hogy nyelve a torkomat kutatja, fogai az ajkamat harapdálják majd, kezével pedig simogatni kezd. Azt hiszem, jobban meglepődtem, mint ő. Smároltunk egy darabig, a nyál egyenletes módon kezdte beborítani az arcunkat. Végigsimítottam a testét, hagyta. Már a nadrágomat gomboltam, amikor megálljt parancsolt, de közben mosolygott. Nem törölte le a nyálat az álláról, ettől pedig valamiért úgy éreztem, azonnal el fogok élvezni, bele a gatyámba, hogy aztán mindenki rajtam röhögjön.

Amikor beszélt, ugyanazt láttam a szemében, mint amikor az erkélyen álltunk, alattunk a világ, és azt mondta, miközben fogta a kezem, hogy ugorjunk le: inkább kíváncsiságot, mint félelmet. Ne most, arra kért. Ne most, hanem másnap, mikor a szülei biztosan távol vannak. Másnap vagy egy év múlva, nekem mindegy volt, én azonnal akartam. Ekkor még egyszer megcsókolt. Úgy döntöttem, tudok várni.

Tudom, hogy ezt eltervezte. Tudom, hogy valahogy az ő mesterkedéseinek köszönhető az a csók. Azt akarta, csókoljam meg anélkül, hogy mondania kellett volna, hogy minden az én ötletemnek tűnjön. Hogyan csinálta? Nem emlékszem. Nem tudom. Nem érdekel. Nem beszéltünk előtte soha a szexről, úgy tettünk, mintha nem is tudnánk róla, és én meg voltam győződve arról, hogy ő nem is tud. Nem mondom, én ezen akkorra már túljutottam. Három egész pornómagazint rejtegettem a szekrényemben, a Bravók közé dugva. Abból annyit már megértettem, hogy a szex olyasmi lehet, mint gurulni egy hegyoldalon a szakadék felé: a zuhanás lehetősége pánikkeltő, ugyanakkor a mélység vonzása ellenállhatatlan. Gyakran képzelődtem a szexről. Most, hogy belegondolok, azóta nem sok minden változott.

Ha az ember spontán veszíti el a szüzességét, az gyors és viszonylag fájdalommentes, értve ezalatt azt, hogy elkap a vágy, a lyuk feltárul, és huss, túl is vagy rajta. Gondolom. De az előre kihirdetett időpont olyan, mintha tudnád, mikor húznak fel valami fára a nyakadnál fogva. Tisztában vagy vele, hogy produkálnod kell valamit egy adott időpontban, adott helyen, és lehetsz akármekkora rejszkirály, bízhatsz akármennyire a farkad mindenható erejében, ahogy Casio karórádon figyeled, hogyan múlnak a percek, hogyan közeleg a Nagy Időpont, mégiscsak inadba száll a bátorság. Néha feldob az izgalom: igen, ma este meglesz, királyabb leszel bárkinél. A világ császára.

De valahol mélyen tudod, hogy nem.

Meg aztán ott vannak a technikai kérdések. Kiverd-e, vagy ne? Melyik a legkevésbé kínos alsógatyád? Elég-e négyszer zuhanyozni? És szép lassan idegenként kezdesz el tekinteni valakire, akit egész józan életedben ismertél. Már az arca sem olyan, amilyenre emlékeztél, a mosolya egy porosz hadvezéré is lehetne, és biztos vagy benne, hogy amint megérinti hideg verejtéktől nyirkos kezedet, kínosan felnevet majd, és ahogy játszi könnyedséggel elgurult a farkam elől az ágyon, úgy fog most ígérete elől is kitérni, mindkettőnk legnagyobb megkönnyebbülésére. De azután idegenek maradunk egymás számára. Két jéghideg holdként keringünk majd a hatalmas panelbolygó körül, hogy ő aztán ellovagoljon a naplementébe, igazi férfiak vad ölelésébe, én pedig le a sikátor mélyére, gyűlölve önmagam, ereimet telenyomva feledést hozó droggal, tiszta perceimet az együtt töltött felhőtlen évek emlékeinek felélésével töltve. Vagy jön a hadsereg, a homoszexualitás, a világvége.

Nem mertem a lifttel menni. Túl gyorsan felértem volna. Az izgalomtól szivaccsá vált lábakon szedtem a lépcsőfokokat, egyiket a másik után, nyolc rohadt emeleten keresztül, miközben az egyetlen inger, amely keresztül tudott hatolni az adrenalin emelte ködön, a stabil húgyszag volt, amit a kedves lakók és csövesek tartottak állandó és egyenletes szinten. Akárhogy húztam az időt, egyszer felértem. Komolyan fontolgattam, hogy visszafordulok, hagyom a fenébe az egészet, de nem tettem. Akartam azt a testet, minden porcikáját, egy gyerek krokodilagyával kívántam, miközben kezem remegését igyekeztem gondolataim erejével megfékezni. Az ajtónak olyan színe volt, mintha tölgyfára vörösbort okádtak volna. Kopogtattam. Kinyitotta.

Valamit biztos mondtunk egymásnak, de már nem emlékszem, hogy mit. Ujjatlan kék blúz volt rajta, meg farmer; a farmert láttam korábban is, a blúzt még nem. A lakásba léptem, gondolom, próbáltam valamilyen tréfával elütni a helyzet komolyságát, hogy ugyanis én azért léptem át azt a küszöböt, mert meg akarom őt dugni, el akarom venni a szüzességét, állat módjára darabokra akarom szaggatni. Csak a szívem dobogására emlékszem, meg arra, hogy milyen hülyén szólt a saját hangom a fejemben. A lány okosabb volt nálam, a hallgatás mélységes mély kútjává vált, kék szemét az enyémbe fúrta, ahogy én terveztem a húsába fúrni magam. Abbahagytam a habogást, és inkább szükségszerűségből, mint vágyból a falhoz taszítottam a testét, s olyan vadul csókoltam, ahogy csak az erőmből tellett. Nem ellenkezett most sem, átölelt. Nem sokkal ezután vezetett át a szobájába, ahol a nagyon komoly hatást keltő sötétbordó lepedővel borított ágyára heveredtünk, és nekikezdtünk, hogy kivitelezzük a szüzesség elvesztésének technikai részét. Közmegegyezéses alapon levettük a felsőnket, én csak levegő után kapkodtam, inkább a közelgő próbatételtől tartva, mint pornófilmes túlfűtöttségtől.

A tervem a következő volt: pucérra vetkőzünk, én megkeresem a megfelelő lyukat, aztán előre, amíg vége nem lesz. A vetkőzés meg is történt, ott feküdt, olyan volt, mint általában, csak ruha nélkül. Én bumfordi módon igyekeztem befészkelni farkamat a lába közé, azonban úgy éreztem, a férfiasságom cserben hagy, és betonkeménység helyett legfeljebb a töltött káposzta merevséget éri el. Pánikolni készültem, de ő közelebb húzta fejem a sajátjához, és a fülembe suttogott. Olyan volt a hangja, mint a fák között suhanó szellő, egyszerre megnyugtató és borzongató. Felfedezésre invitált, ezért végigsimítottam a testén. Ekkor néztem meg először magamnak, és rájöttem, hogy egyáltalán nem olyan, mint egyébként. Hogy lehettem ennyire ostoba, hiszen felajánlotta magát nekem, teste átlényegült, nemcsak a ruha hiánya jelentette a változást, hanem az, hogy alattam fekszik, és én a kezemmel meztelen bőrét simogatom, tekintete pedig engem vizsgál, de nem hidegen, hanem készen arra, hogy megnyugtasson. Farkam újra meredezni kezdett, elkapott a hév, keresni kezdtem a bejáratot, de amit nedves, meleg barlangként képzeltem, száraz kőajtó volt. Mielőtt teljesen behatolhattam volna, kezével finoman eltaszított magától, és közben úgy csitított, ahogy a kisbabákat szokás. Remegtem, de feladtam az első kísérletet. Azt mondta, fáj.

Én megnyugodtam, türelmessé váltam, és bűnbánóvá. Valamiért én is suttogtam, bocsánatért esedeztem, mire ő kuncogott, de az arca kicsit kipirult, és ekkor, ebben a pillanatban mondta azt incselkedően: van rá egy mód, hogy megbocsásson. Belementem a játékba, és megkérdeztem, mi lenne az. Egészen közel vont magához, és ujjaival a farkamat simogatta. Kezdtem hálát adni azért, hogy itt vagyok. Elmondta, mit akar, én pedig végighúztam arcomat a mellén, a hasán, egészen le a lába közéig, ahol már serkent a puha szőr. Végigpusziltam a szeméremdombot, majd elkezdtem a számmal felfedezni, amit addig csak a pornómagazinjaimban láttam. Parancsszóra nyalogattam, próbálva ráérezni a dolog lényegére, közben szememmel a reakcióit figyeltem, gyorsabban, lassabban, hogyan, hol és mit is kellene csinálni. Erőfeszítésem sikerrel járt, nyelvem talált egy nedves pontot, a lány pedig mélyet sóhajtott. Tudtam, hogy megütöttem a főnyereményt. A teste reagálni kezdett, izzadt, lihegett, engem pedig roppant elégedettség töltött el, hogy első próbálkozásom ilyen sikerrel jár. Nyaltam hát bőszen, mintha az életem múlna rajta, a lány pedig lábait a testem köré fonta, mintha úgy gondolná, hogy a fejem nagyon is jó helyen van ott, ezzel tovább tüzelve önbizalmam. Csak a nyelvem fáradt el kissé. Bár a dokumentumértékű magazinok sokat segítettek egész generációkat abban, hogy enyhítsék a női test anatómiájával való szembesülés okozta sokkot, van olyan információ, amelynek közvetítésére egyszerűen alkalmatlanok. Én ott természetesnek vettem, hogy nyelvem és ajkaim egy része eltűnik egy mélyedésben, mely korábban még nem volt ott, és percről percre nagyobb lett. Azt viszont már én sem vettem természetesnek, hogy valami ráharapott a nyelvemre, és mélyebbre húzott a pulzáló hústömegbe. A hirtelen fájdalomtól felkiáltottam, és megpróbáltam kihátrálni, de a combok a nyakamat szorították, odabent pedig egy harapófogó kötött gúzsba. Pánikba estem, kapálóztam és vergődtem. A szorítás még erősebb lett, vérezni kezdtem, mire a lány csak hevesebb izgalomba jött, észre sem véve, hogy mi zajlik velem, benne. Ekkor már úgy visítoztam, mint egy vágott malac, két kézzel igyekeztem magam eltolni a testétől, majd a lábait próbáltam szétfeszíteni. Vergődésemtől csak mozgatni kezdte a csípőjét, tenyerével pedig eltakarta a szemét. Ekkor teljes erővel nekiálltam ütlegelni a hasát, mire ösztönösen felkapta a lábát, és rám nézett. Én úgy húztam hátra a fejem, ahogy csak bírtam, ömlött a könny a szememből a borzalmas fájdalomtól, és éreztem, ahogy a húsom elszakad, mintha valami gumi légycsapó lenne, olyan, amilyennel a nagyapám irtotta egykor a legyeket.

A hirtelen szabadulástól a seggemre estem a szoba közepén, a számból lábaim közé ömlött a vér, mintha sikerült volna teljesíteni az aznapra kiszabott penzumot, legjobb barátom szüzességének elvételét. Az ő lába közül is csordogált némi az én testnedveimből, és már meglepődni sem voltam képes azon, hogy a hely, ahová én a farkamat akartam betenni, valójában egy száj, mely mintha alulról kívánta volna szétrepeszteni gyermekkori barátom testét. A fogakkal szegélyezett lyuk akkorává vált, hogy a kezemet is bedughattam volna, és megesküszöm rá, hogy vicsorgott rám, mint egy dühös kutya. A lány combjai remegtek, nem zárta őket össze, a fogaktól nem is tudta volna. Arca ijedt volt, szomorú, és csak annyit kérdezett: „Ugye nem bántott?” Ekkor kirohantam a szobából a vécébe, hogy kihányjam a vérízt, és utoljára annyit láttam, hogy a száj négy végtagon közeledik felém, mintha az a valami arccá alakult volna, a lány pedig pókká.

Azóta furcsán beszélek. A környék évről évre rohadtabbá váló kölykei nyilván rám aggattak valami gúnynevet is, de nem érdekel. Igyekszem nem érintkezni senkivel, bejárok dolgozni, soha nem kések. Egy alkalommal elmentem egy prostihoz, de mikor levette a bugyiját, a szoba közepére hánytam. Ezért felárat kellett fizetnem. Marad az internet, az élő pornóoldalak. Azok biztonságosak. Azt hiszem, rácáfoltam anyám elvárásaira, és sikeres ember lettem: ruha, pénz, munka. Igyekszem nem gondolni a gyerekkorra. Freudnak igaza van: minden akkor romlik el. A lány néhány évvel később megejtette végső ugrását az erkélyről, anélkül hogy engem meghívott volna. Persze addigra már nem voltunk beszélő viszonyban.

Semmi sem olyan jó, mint egy regény első bekezdése. Az első bekezdés még tele van reménnyel, az utolsó viszont már csak lemondással. Az én életemben nem maradt semmi, miután a lány leugrott; csak a bűntudatom és a pornó, mindennap, éjfél után.

KÖDVÁROS

irodalmirejtelyek.blogspot.hu, 2014. 08. 12, szerző: HungarianPsycho

Következő cikkünk egy olyan könyvet vesz górcső alá, mely talán az egyik legérdekesebb felfedezésünk a blogon, hisz a kötet soha nem készült el. Ironikus, de a Magyarország ki nem adott könyvei címet viselte volna. A kézirat írói Kopaszhegyi-Kézi Márton és Nagy Júlia. Kopaszhegyi-Kézi egy ismert férfimagazin, a CQ szerkesztője, és két novelláskötet, a Hold folyói és az Álomidő szerzője, utóbbi megnyerte a legjobb másodkönyves novellaszerzőnek járó Lambda-díjat, melyet 2001 és 2003 között osztottak. Nagy Júlia közéleti újságíróként és irodalmi magazinok, az Új Kalifa (alapítva: 1997; megszűnt: 2003) és a Litera Magnum (alapítva: 2005; megszűnt: 2010) szerkesztőjeként ismert, jelenleg zenei témájú életrajzi könyvek írója, az Olvasni jó blog szerzője, szabadidejében a Fogadd be! állatmenhely üzemeltetője. Kopaszhegyi-Kézi Márton 2012-ben tragikus hirtelenséggel elhunyt, ám Nagy Júlia készséggel válaszolt a kérdéseinkre, és eljuttatta hozzánk a kézirat számunkra releváns részeit, amiket mi szerkesztés nélkül közlünk, beleértve a szöveghez mellékelt, a szerzők közötti kommunikációt feltáró megjegyzéseket is. Kopaszhegyi-Kézi Márton jegyzeteit özvegye bocsátotta rendelkezésünkre, ezúton is köszönjük segítségét.

Emellett posztunk az utolsó is. Mint azt keri.feri23 az előző bejegyzésben tudatta mindenkivel, blogunk ezzel felfüggesztésre kerül. Az okokról az említett bejegyzésben eleget írtunk, és a Facebook-oldalunkon kommentben is vitatkozhatunk a kérdésről. Talán később, más néven folytatjuk. Köszönjük nektek, hogy olvastatok minket. Úgy gondolom, ez az utolsó bejegyzés szép lezárása annak, amit ez elmúlt években csináltunk.

A befejezetlen könyv, amiről bejegyzésünk szól, mint a címe is mutatja, maga is befejezetlen könyvekről szólt volna. A művet a Régió 2000 kiadó rendelte meg, Szepesvölgyi Ágota Rita kiadóvezető ötlete alapján. A Régió 2000 legnagyobb sikereit helytörténeti könyvekkel érte el, legnépszerűbb kiadványuk szerzője Nádi András, az amatőr szobrászkodás és agyagozás szakértője; a kötet A köcsögök kora – Balmazújváros rejtett művészete címet viselte, és két kiadást is megért, antikváriumban ma is könnyen fellelhető. A kiadót idővel magába olvasztotta az egyik ismert terjesztői lánc, majd megszüntette.

A kiadó ötlete valahol tiszteletre méltó: a modern magyar kultúra rejtett kincseit szerették volna feltárni, olvasmányos stílusban, és szükségszerűen eljutottak odáig, hogy az ország kiadatlan irodalmáról is jegyzéket készítsenek.

A kutatást a szakmában kezdték el, és összeállítottak egy tízes listát a kiadói körökben leghírhedtebb, ki nem adott vagy befejezetlen kéziratokról.

– A legtöbb még az átkosból maradt vissza – meséli levelében Nagy Júlia. – Kiadhatatlanok voltak rendszerellenes tartalmuk miatt. Ez lett volna a könyvünk fő piaci vonzereje. Azonban a kutatás korai szakaszában felmerült egy cím, ami elsőre nem tűnt számukra érdekesnek. Egy amatőr szerző könyve vidéki zenekarokról. Sokan beszéltek róla, de senki sem olvasta. – Akkor kezdett el érdekelni bennünket, mikor kiderült, hogy annak idején rendőrségi ügy lett a dologból. A legtöbb anyagot könnyű volt felhajtani, de ezt szinte lehetetlen, mert bár sokan hallottak róla, a kézirat soha nem került kiadóhoz.

A befejezetlen, kiadatlan szövegeket a két szerző pincék, raktárak, szerzői fiókok mélyéről kerítette elő. Ezt azonban sehol sem találták; még az író nevét sem ismerték pontosan. Végül rejtélyes módon került birtokukba a félkész szöveg. – Marci egy nap egy kartondobozzal jelent meg a lakásomon. A gépelt szöveg volt benne, és néhány magnókazetta. Az arckifejezéséből rögtön megsejtettem, hogy ez az a könyv.

– Hogyan szerezték meg? – Ez jó kérdés. Az igazság az, hogy Marci sosem beszélt nekem erről, akárhogy faggattam. Mindig kitért a válasz elől. Most már soha nem fogjuk megtudni.

A szöveget átolvasva úgy gondolták, mindenképp az egyik legérdekesebb fejezet lesz saját könyvükben.

Munkájukat félbeszakította a kiadó felvásárlása és az üzleti modell átalakítása.

– Büszke vagyok erre az időszakra. Minden bizonnyal nagyszerű könyv lett volna, de visszatekintve úgy gondolom, nem lett volna szabad vállalnunk ezt a feladatot. Akkor Marci talán még mindig köztünk lenne.

Az elkészült fejezet töredékes és rövid, helyenként stílustalan, később feltehetően a kötet egészével összhangban bővült és csiszolódott volna. Az eredeti szövegből kisatíroztak minden évszámot és városnevet, így a szerzőpáros saját kéziratában sem utalt a városra (Nagy Júlia maga sem tudta megnevezni, levelében azt állítja, hogy egyedül szerzőtársa volt ezzel az információval tisztában), talán a végső szerkesztés során megadták volna a helységnevet.

Magyarország el nem készült könyvei – részletek

(szerző: Kopaszhegyi-Kézi Márton és Nagy Júlia)

A legtöbb könyv nem megrendelésre készül; az író a saját szenvedélyétől hajtva dolgozik a szövegen, és az elkészült kéziratot kínálja fel a kiadónak. Néhány esetben a kiadó rendel meg könyvet bizonyos, kisebb-nagyobb közönséget érdeklő témákban. Péterfy Balázs A titkos város – helyi rocktörténet című könyve a szenvedély és megjelenés pénzügyi garanciájának szerencsés találkozása lett volna, azonban a sors közbeszólt. Míg a legtöbb esetben a politika, a pénzügyi helyzet vagy az olvasói szokások hirtelen változása lehetetleníti el a megjelenést, itt a szerző sajnálatos eltűnése miatt lett bejezetlen a munka.

Péterfy Balázs 1980-ban született, egyedüli gyermekként, jómódú polgárcsaládba. Gimnáziumi tanulmányait B-ben fejezte be, jó eredménnyel, majd a C. egyetem jogi karán végzett. Felnőttkorát tragédia árnyékolta be, szüleit autóbalesetben vesztette el. A baleset után két évvel fogott bele könyve megírásába.

Barátaitól, rokonaitól megtudtuk, hogy a gimnáziumi évek alatt Balázs nem járhatott bulikba. Míg osztálytársai élték a tinédzserek éjszakai életét, Balázs otthon maradt. Nem csoda hát, ha szülei elvesztése után meg szerette volna idézni ezt az elvesztegetett kamaszkort. (Nem spekuláció ez? Tudom, hogy motiválni akarjuk, de mégis. Kérdezzük meg S. K.-t is. – a szerk.)

Beszámolók és egy rendőrségi feljegyzés szerint Balázs először az italban, a drogokban és pénzért vásárolt szerelemben keresett feledést, ebből az életmódból Egér Jánossal való barátsága mentette ki. Egér sikeres üzletember, kiadótulajdonos és az Egérlyuk nevű kocsma vezetője, amatőr zenész. (NB.: Egér János beceneve Patkány – a szerk.)

Az Egérlyuk a D. lakótelep egyik sorházának alagsorában várja vendégeit, szűk, de hangulatos rockkocsma (Marci, ez neked hangulatos? Azt hittem, meghalok, árnyaljunk már kicsit – a szerk.), a pult mögött gyakran maga Egér János szolgál ki, aki nem a megélhetés miatt nyitotta a helyet.

– Mindig akartam egy kocsmát – mondja a sikeres üzletember, aki küllemre egy motorosbanda tagjához hasonlít. Ebben a kocsmában találkozott Péterfy Balázzsal, akivel még gimnáziumból ismerték egymást. – Nem voltunk gimiben barátok, magának való figura volt. De ahogy telnek az évek, minden ismerősnek egyre jobban örül az ember.

Hamar barátsággá alakult kapcsolatuk. A két férfit egy nő kötötte össze: Egérné Kovács Brigitta, Egér János felesége, aki sajnálatos módon néhány évvel korábban elhunyt daganatos betegségben.

– Mindketten gyászoltunk, ő is, én is, ez erős kapcsolat. (Baszki, Juli, hogy tudsz ilyet a szájába adni, ez nem autentikus hang. Válasz a jegyzetre: Ha azt írjuk, amit mond, soha nem adják ki ezt a könyvet – a szerk.)

A két férfi sokat beszélgetett a gimnáziumi évekről, és Balázs bevallotta, hogy kamaszszerelemmel égett Kovács Brigitta iránt (Senki se írjon már olyat, hogy „szerelemmel égett” – a szerk.), és hogy soha nem ismerte meg a város éjszakai életét. Az, hogy Brigitta már nem volt az élők sorában, elkeserítette, nemcsak a személyes veszteség miatt, hanem mert úgy érezte, ezzel a múlttal való kapcsolata még vékonyabb lett.

– Azt hiszem, nagyon zavarta. Mindig másoktól hallotta a történeteket a koncertekről, a bulikról. Szerette volna ő is átélni ezt, különösen a koncerteket, de tudta, hogy már nem lehet. A város már nem ugyanaz. (Nem kéne elmesélni itt az ufós sztorit? – a szerk.)

Végül Egér János, részben talán kíváncsiságból, részben, hogy kielégítse barátja vágyait, felajánlotta, hogy kiadja a könyvét. Balázs ugyanis meg szerette volna írni a város rejtett zenei történetét, és ehhez addigra már jelentős háttéranyagot halmozott fel.

Hogy miért? Választ találunk Péterfy Balázs félkész bevezetőjében saját könyvéhez.

„Az első dobozt egy zsibvásáron találtam. Jeges szél fújt, az ujjaim teljesen elfagytak, mire végigtúrtam a kínálatot. Fekete cipősdoboz volt, Nike, 44-es, tele fehér, piros meg átlátszó kék műanyagból fröccsöntött kazettákkal. Volt, amin feltüntették, mi van rajta, volt, amin nem. Mohón felvásároltam az egész készletet, vettem egy kazettás magnót és egy walkmant is.

A kazetták egy része nagylemezek másolata volt, Iron Maidentől Tiamaton át Ossiánig minden. A gyűjtemény kis hányada azonban demókból állt: baráti zenekarok amatőr vagy félprofi felvételei, amiket néhány gimnazistán, a büszke szülőkön és talán a rockmagazinok izzadó kritikusain kívül senki sem hallgatott végig. Viszont ezek a bandák játszottak a sulibulikon, a névtelen kocsmákban, a szinte azonnal megszűnő klubokban a városban, amit azóta eltörölt az idő. Az épületek falai ugyanazok, de a lakók már nem.

Nyilván rettenetes demók voltak. A legtöbbet próbateremben rögzítették, vagy egy olcsóbb stúdióban. A dobokat mintha egy kartondobozban játszották volna fel, a gitárok csak cincognak, a basszus kivágta a hangfalat. Mégsem voltam soha boldogabb, mint amikor végighallgattam ezeket a kazettákat. A múlt olyan szeletei voltak, amik újra felfedezésre vártak. Ez indított el az úton, aminek a végén meg kell írnom ezt a könyvet. A város ismeretlen, lemezt soha ki nem adó zenekarainak történetét.”

Attól fogva gyűjtőszenvedélye uralkodott rajta. Igyekezett rendszerbe szedni a városban valamikor működő garázszenekarokat, feljegyzéseket készített azok tagjairól, a potenciális koncerthelyekről, kocsmatulajdonosokról, vadászta a fénymásolt plakátokat, az interneten kereste az eladó kazettákat. Amikor Egér Jánossal találkozott, már több száz demóval rendelkezett, és három jegyzetfüzetet teleírt megszűnt zenekarok neveivel és tagjaik elérhetőségével.

Egér János ajánlata csak olaj volt a tűzre.

Balázs neki is állt megírni a könyvet. Az ötlet az volt, hogy felkeres minden zenekartagot, minden rajongót, és interjút készít velük. Megrajzolja egy eltűnt város térképét, és feltárja, mi történt ezekkel az emberekkel az elmúlt években.

A könyv talán pontosan olyan lett volna, mint a zenekarok demói: amatőr, és csak a közeli ismerősök számára érdekes. Mégis benne lett volna Balázs lelke, munkája, vágya, hogy megteremtsen egy múltat – önmagának is.

A mű azonban soha nem íródott meg. Az interjúk nagy része elkészült, ahogy a bevezető is. Az anyag azonban nem került szerkesztés alá.

Balázs idejét és erejét nem kímélve vágott bele a kutakodásba, és közös megegyezés alapján úgy döntöttek, hogy Egér marad utoljára az interjúk sorában (főleg azért, hogy meg tudjon cáfolni minden hazugságot, amit terjesztenek róla).

Több mint kilencvenhét interjú készült el, mindegyiket diktafonra rögzítette, még ha Skype-on vagy telefonon is zajlott a beszélgetés. Csak olyan zenekarokról akart írni, amik nem jelentettek meg nagylemezt, maximum szerzői kiadásban, hivatalos forgalmazó nélkül. A személyes találkozók alkalmával Balázs rövid összegzést készített az interjú alanyáról és a találkozó színhelyéről, melyeket az interjúk gépelt változataihoz is hozzácsatolt.

Például:

Név: Fajan Róbert (Tücsi)

Jelenlegi foglalkozás: autószerelő

Korábban: a Patkányhorda bőgőse, a Cyonid énekes-gitárosa, az Akarat énekese

Vékony, inas figura, közepes méretű Miki egér-tetoválás a felkarján (de lehet, hogy egy denevér vagy Nagy-Magyarország, meg kell kérdezni P-t). Fogsor fekete, cigi mindig szájban.

Helyszín: műhely irodája, Playboy-poszterek és naptárak a falon, olajszag.

Azt nem tudhatjuk, hogy Balázs az interjúkat lehozta volna-e egyben is, vagy folyó szöveggé alakítja mindet. Valamennyi interjút begépelte, és számos megjegyzést, kiegészítést írt hozzájuk. Ez az átszerkesztési szándékot látszik alátámasztani.

Akárhogy is, ez a bizonyos autószerelő volt az első interjúalany, és az itt felállított rendszerhez Péterfy Balázs következetesen tartotta magát.

Az interjú modell volt minden elkövetkező interjúhoz is. Ezekre az alkalmakra ezután a szerző mindig vitt italt is.

…

B: Melyik volt az első bandád?

R: Jó, de baszd meg, ezt tudod! Az előbb mondtad.

B: De szeretném, ha te is elmondanád, csak a biztonság kedvéért.

R: A Patkányhorda. Fasza kis banda volt.

B: Hol tanultál meg játszani?

R: Sehol! Tanár? (röhög) De fasza volt. Vettünk egy ilyen nagyon tré basszusgitárt, bedugtuk egy magnóba erősítőnek, aztán szólt.

…

B: Milyenek voltak a bulik?

R: Te, én esküszöm, nem emlékszem. Mindig becseresznyéztünk, érted, úgyhogy állni nem nagyon bírtam. Legtöbbször egy húrt pengettem, amíg észre nem vettem, hogy a többiek már nem játszanak.

…

Az interjú során Róbert mindhárom bandájának történetét átvették, a férfi mindháromra büszke volt (összesen öt demót rögzítettek, Balázs mindegyikből kapott egy-egy példányt). Beszélgettek a népszerű és olcsó stúdiókról, a népszerű és olcsó kocsmákról, a népszerű és olcsó lányokról. Ezekről a szerző gondosan feljegyzést készített. Ez a rend interjúról interjúra ismétlődött, a szerző pedig egyre mélyebben megismerte tinédzserkorának zenei világát. Nem volt olyan zenekar, amelynek létezéséről ne tudott volna, még olyanok is akadtak közöttük, amelyek soha nem léptek föl a próbaterem falain kívül. Az egykori zenészekből ügyvédek lettek, építészmérnökök, bolti eladók, adóellenőrök.

Ezért annyira izgalmas a könyv koncepciója: egy generáció felnőtté válásáról szólt volna. Azonban a kézirat igazi érdekessége nem az elvesztegetett potenciál. A harmincnégy interjú után a harmincötödikben történt utalás először a Ködvárosra, bár még nem név szerint.

Név: Schramoweck Boriska

Jelenlegi foglalkozás: magazinszerkesztő

Korábban: a Today Bleeds for Roses gitárosának barátnője

Szép nő, kicsit csálé fogak, bőrkabát combcsizmával. Rengeteg gyűrű. A lakás minimalista, modern, gazdag.

…

B: Tehát minden koncertjükre elkísérted őket.

Bo: Igen, el, de nem azért, mert barátnőként kötelességem volt vagy ilyesmi. Úgy értem, szuverén egyéniség vagyok, már akkor is az voltam, érted. Azért mentem el a koncertjeikre, mert hittem abban, amit csinálnak, hogy fontos üzenetet adnak át a közönségnek, a srácoknak, tudod. Hisz annyi elveszett lélek van, akin segíteni kell. Úgy éreztem magam minden bulin, mintha forradalmat csinálnánk.

B: Milyen volt a hangulat?

Bo: Az mindig frenetikus volt, nagyon ott voltunk. Szerintem az is rápakolt, hogy a koncertek alatt mindenki velem akart flörtölni, ettől a Tibi (A nyomtatott papíron piros jegyzet, hogy Tibi a zenekar gitárosa – a szerk.) csak még intenzívebben játszott. Mindig ők léptek fel utoljára, hogy ők vigyék el a bulit. Kivéve egyszer, amikor az a hibbant banda játszott utánuk. A Tibiék ott össze is vesztek a szervezőkkel.

B: Melyik volt az a zenekar?

Bo: Nem emlékszem. Kicsit már be is voltam szívva, nem vártam meg. Rossz este volt, szerintem az egyetlen rossz este.

B: Hol volt ez?

Bo: A Z. gimnázium tornatermében.

…

Balázs nem tulajdonított különösebb jelentőséget ennek az esetnek. Ugyanakkor nagyjából erre az időszakra tehető egy bizonyos változás az érdeklődésében. Bár a cél az volt, hogy megrajzolja az akkori fiatalság életpályáját egészen napjainkig, amellett, hogy feltérképezi a múlt egy szakaszát, egyre inkább untatták a történetek. Többre vágyott. A részletekre.

Nemcsak arra, hogy mi hol történt, hanem arra is, hogy minek milyen szaga volt, milyen az íze, hogyan csengtek a fülek koncertek után, milyen volt másnaposan a paplan érintése, milyen volt az első csók az éjszaka mélyén. Ezeket a részleteket nem kapta meg az interjúkból, pedig egyre inkább ezeket kereste. (Marci, ezt honnan veszed? Van napló is? Ne írjunk olyat, amire nincs bizonyítékunk. Ezt ki akarom húzni – a szerk.) Türelmetlenné vált.

A negyvennegyedik interjú volt az első, ahol kimondták a zenekar nevét.

Név: Kiss Sándor (Röfi)

Jelenlegi foglalkozás: rendezvényszervező, galériatulajdonos

Korábban: koncertszervező, fesztiválszervező, lapkiadó

Helyszín: kellemes kávézó a G. téren (Miért húzta át a neveket? Ne hagyjuk már így! – a szerk.)

Bőrdzseki, napszemüveg, nyakkendő, ing. Lezser, de elegáns figura, mindig van a kezében cigi, de ritkán szív bele. (Miért volt Röfi a beceneve? Tök vékony.)

B: Összesen hány koncertet szerveztél akkoriban?

S: Hetente minimum kettőt, ha lehetett, többet is. Elég összevissza ment a szervezés mindenhol, én meg igyekeztem egy kis rendet vinni a dologba. Péntek-szombaton kellett lennie bulinak mindig, de helytől függően volt, hogy hétköznapra is tettünk valamit. De a heti kettő az stabilan megvolt, és akkor igyekeztem egy estére legalább három-négy bandát lehozni. Nagy zenekarok csak ritkán jöttek, de helyiekből volt elég. Minél több banda játszott egy este, annál inkább megérte a srácoknak kifizetni a belépőt.

B: Tehát mindenkit ismertél.

S: Azt hiszem, igen. Nem mindenkivel voltam jóban, azt nem is lehet, de mindenkit ismertem, vagy ismertem valakit, aki ismerte.

…

B: És volt kedvenc bandád?

S: Nem mondanám. Kedveltem mondjuk a Nofertum tagjait, de a zenéjük nem jött be. Bírtam a Szeged zenekart, fasza kis zenét csináltak.

B: És melyik volt a legkülönösebb, legegyedibb banda?

S: A The Ceiling Puzzle nagyon fura dolgokat csinált, ki voltak festve, meg konyhai eszközökön is játszottak, meg táncoltak, meg minden. Mondjuk, nem is húzták sokáig. Állítólag olyanok akartak lenni, mint ez a másik banda, a Ködváros. Azok elég egyediek voltak.

B: Ködváros? Mit játszottak?

S: Nem tudom, igazából soha nem hallottam őket. De többen mondták, hogy jók, meg hogy furák. Volt egy kis kultusz körülöttük.

B: Nem szerveztél nekik bulikat?

S: Nem. Szerintem az egyetlen banda, amelyiknek nem csináltam koncertet. Nem is tudom, ki szervezte le őket, vagy hová. Ez jó kérdés.

B: Kik voltak a tagok?

S: Nem tudom. Gondolom, a szokásos gimis srácok. De tényleg nem tudok róluk többet.

Balázs átnyálazta immáron tetemes méretűre duzzadt kazettagyűjteményét, de nem talált olyat, amin a Ködváros játszott volna. Átnézte még egyszer a zenészek névsorát és a bandaindexet, de semmilyen nyomra nem akadt. Ettől kezdve minden interjún bedobta a zenekar nevét, de senki sem ismerte.

Izgatott lett: a múltnak van egy olyan darabja, amely csak keveseké, és ha feltárja, az övé is lesz. Egyben aggódott is: mi van, ha Kiss Sándor rosszul emlékezett a banda nevére? Mi van, ha egészen máshogy hívták a csapatot? (Most már tényleg állj le ezzel. Vagy csináld, ahogy akarod, de én akkor egy másik fejezetet kezdek – a szerk.) Néhány héttel később sikerült felkutatnia a The Ceiling Puzzle egyik tagját, aki akkor már Angliában dolgozott menedzserként.

Név: Kisfalvi Keller Gábor

Jelenlegi foglalkozás: menedzser (London)

Korábban: The Ceiling Puzzle gitáros-harsonása

Skype-beszélgetés. Nem tudom, hogy néz ki a szoba, csak pixeleket látok.

…

B: Ti experimentális csapat voltatok, igaz?

G: Igen, gondolom, azok voltunk. Sok ökörséget csináltunk a színpadon, meg összeraktunk egy elég jó kislemezt is.

B: Hamar vége lett?

G: Összesen vagy öt bulit adtunk, jók voltak szerintem. De aztán szétszéledtünk.

B: Mi volt az ok?

G: A Karcsika. Az énekes-gitáros. Az övé volt a banda, nagyon ki akart fejezni valamit, csak ott voltunk mi, a zenészei. Ő egy seggfej volt, mi meg untuk, úgyhogy leléptünk más bandát csinálni, ami végül soha nem lett koncertképes. Nagyjából ennyi.

B: Úgy hallottam, nagyban befolyásolt titeket a Ködváros.

G: Ja, azt én is hallottam.

B: Szeretted őket?

G: Életemben egyetlen számot sem hallottam tőlük.

B: Akkor…

G: A Karcsika volt meghúzatva velük. Arra ment rá a bandánk, hogy legyünk olyanok, mint a Ködváros. De közben mi nem hallottuk, hogy az milyen. Egy darabig nem hittem el, hogy létezik az a banda, de aztán mások is mondták. A Karcsi odáig volt értük, de nem tudta elmondani, milyenek.

B: Miért nem mentetek el egy bulijukra?

G: Próbáltuk, de az istennek nem jött össze. Teljesen dilisek voltak, nem tudtuk soha, mikor, hol játszanak, mindig lemaradtunk róluk. Szóval nem láttuk őket.

B: Kik voltak abban a bandában?

G: Figyelj, nem tudom. Én nem, az biztos. Szerintem senki, akit ismertem, talán csak Karcsi tudta.

B: És Karcsit hol találom meg?

G: A temetőben. Pár éve álmában leállt a szíve. Addigra állítólag már elitta az eszét.

…

Balázs felkereste a The Ceiling Puzzle többi életben levő tagját. Ketten nem akartak vele beszélni, ketten pedig nem tudtak újabb érdemi információval szolgálni. Megszerezte a kislemezt is, mivel kijött CD-n, valaki felrakta az internetre. Profin feljátszott, nagyon unalmas anyag volt, figyelemre méltóan gyenge szövegekkel. Két interjúval később került ismét szóba a Ködváros.

Nagy Júlia levelében azt írta nekünk, hogy ezen a ponton túl ő már nem vett részt a szöveg írásában, mert szerzőtársa nem fogadta el semmilyen javaslatát.

Név: Janocsek Miklós

Jelenlegi foglalkozás: rendőrségi előadó

Korábban: az Üsd! és a Fehér jog zenekar énekese

Egy irodában találkozunk, a K. utcai rendőrőrsön.

...

B: Esetleg hallottál a Ködváros nevű zenekarról?

M: Hallottam ám! Az akkori barátnőm volt teljesen oda tőlük. Azóta sem volt olyan szép csajom, mint ő, de akkor gondolkodás nélkül dobtam.

B: Miért?

M: Egyrészt nem illettünk annyira össze, úgy értem… szóval érted. Nem nézték annyira jó szemmel a bandatagok meg a haverjaim, hogy… tudod, hogy héber ősei vannak. Nagyon kínos erre visszagondolni, elég hülye voltam annak idején. De nem ezért dobtam igazából, úgy értem, letagadhattuk volna ezt az egészet… nem volt kampós orra vagy ilyesmi. Pedig nagyon akarta, hogy együtt legyünk, nagyon szerelmes volt belém.

B: Aha.

M: Na, mindegy. A lényeg az, hogy egyfolytában erről a rohadt bandáról beszélt. Hogy mennyire el kell mennünk egy bulijukra. Hogy hallott tőlük valami anyagot, vagy próbán volt, vagy a barátnője volt egy próbán, mindegy, de hogy el kell mennünk egy koncertre. De nem volt semmilyen koncert. Akárhogy kerestem, nem volt. Sehol. Csak a szóbeszéd. Aztán rájöttem: nincs is ilyen banda. Csak a hírét terjesztik, mintha lenne, de igazából nincs. Csak hogy behülyítsék az embereket, tudod. A csajom meg behülyült tőle. Azt mondta, volt egy bulin, de én tudom, hogy nem volt, mert az a banda nem játszott. Soha. Úgyhogy elegem lett, és dobtam. Oké, igazából ezért dobtam, majd írd ezt inkább, jó? Azóta is hánynom kell, ha meghallom azt a rohadt nevet.

…

Balázst ezután egyetlen cél hajtotta; hogy bizonyítékot szerezzen a Ködváros létezéséről. Minden követ megmozgatott, hogy a valamikori barátnő nyomára bukkanjon, de nem járt sikerrel; mind a lány, mind a családja felszívódott. Rátalált azonban egy lányra, aki a barátnő barátnője volt gimnázium alatt. Balázs nem kis meglepetésére felismerte: ugyanabba a gimnáziumba járt, mint ő, csak két évfolyammal alatta.

Név: Vas Eszter

Jelenlegi foglalkozás: prostituált

Korábban: tanuló, rajongó

Egy lakásban találkozunk, vörös függönyök, zsebkendők, síkosítók, tükör az ágy felett. Gesztenyebarna, göndör haj, istenem, azok a szemek.

…

B: Biztos nem emlékszel, de mi…

E: Emlékszem. Balázs. Péterfy. Kettővel felettem jártál. Mindig nagyon kedvesen mosolyogtál rám.

B: Öööö…

E: Mindig vártam, hogy végül leszólítasz, de nem tetted. Pedig aranyos voltál.

B: …

E: Most is aranyos vagy.

B: Te... is.

E: (nevet) Ez isteni! Milyen jó, hogy eljöttél, rég éreztem magam ilyen jól.

...

…

B: Úgy hallottam, volt neked egy barátnőd, Y-nak hívták.

E: Igen, volt.

B: Szoros volt vele a viszonyod?

E: Hullámzó. Néhányszor lefeküdtünk egymással. Kísérletezgettünk. Poénból nácikkal járt, ez nagyon imponált nekem, teljesen hülyét csinált belőlük. Vagány csaj volt. Könyvet akart írni a náci pasijairól, illetve a szexuális életükről. Vicc volt az egész, de nagyon jól szórakoztam. Kár, hogy soha nem írta meg a könyvet.

B: Mi történt vele?

E: Azt mondta, el kell mennie. Akkor beszéltünk utoljára. Nagyon izgatott volt, azt mondta, el kell mennie, és hogy majd egyszer találkozunk. Aztán elszaladt, sietnie kellett. Eltűnt. Gondolom, elment Izraelbe vagy valahová külföldre.

B: Ez mikor történt?

E: Három éve, augusztus 27-én, délután 16.38-kor.

B: Ilyen jól megjegyezted?

E: Mindent megjegyzek. Szó szerint mindent.

...

B: Állítólag nagy rajongója volt a Ködváros nevű zenekarnak.

E: Igen, az volt.

B: Te esetleg voltál Ködváros koncerten?

E: Nem. Csak hallottam őket. Egy sulibulin játszottak, bejelentés nélkül, ahogy szoktak. Én majd' meghaltam, hogy ott legyek egy bulijukon. Tudod, mindenki suttogott róluk, de senki sem látta őket. Talán lesz egy fellépés itt, mondta valaki, talán ott, mondta valaki más. De soha nem tudhattad, tényleg fellépnek-e. De aki volt egy koncertjükön, az többé soha nem volt már ugyanaz.

B: Ezt hogy érted?

E: Nem tudom. Nem tudom elmagyarázni.

B: Hogyhogy csak hallottad őket? Miért nem láttad?

E: Mert egy osztályteremben voltam. Belógtunk egy sráccal szexelni. Eggyel felettem járt, volt már tetoválása is, amiért majdnem kicsapták. Persze nem csaphatták ki, mert az igazgató unokaöccse volt. Nem, nem a mi sulinkban, ez a H-ban történt. Négy banda volt meghirdetve, a Fruits of Kaboom, az Oceans, a Vén Űrhajók meg a Bélférgek. Nagyon rossz volt mindegyik. Ismered őket?

B: (itt feltehetően bólintott)

E: Akkor tudod. Ez a srác, amúgy X-nek hívták, ellopta a mesterkulcsot a gondnoktól, vagy lefizette a fickót a kulcsért. Bezárta az osztálytermet. Addigra már lefeküdtünk egymással kétszer, de nem volt jó. Olyan volt, mint egy turmixgép, nem volt igazán érzéke a női test finomságaihoz. Igazából fájt is, de gondoltam, el kell viselni, hogy lesz ez még jobb is, csak hozzá kell szoknom. Jó lenne, ha a lányok tudnák, hogy ez nem így van, hogy lehet nemet mondani. Mindegy is. Szóval felmentünk az osztályterembe, mikor az utolsó banda már lassan befejezte. Igyekeztem minél többet inni, hátha az segít. Nem segített. Akkor mondta valaki a mikrofonba, hogy lesz még egy banda, a Ködváros fellép a végén. Nagyon meg akartam nézni őket, de X. erősködött. Nem volt józan, féltem is tőle egy kicsit. Felmentünk az osztályterembe. X. az egyik padra vágott, szedte is le a ruhát rólam, és elkezdte a szokásos ütvefúrós műsorát. Akkor indult lent a koncert. Nem lehet elmondani, milyen volt. X. is leállt a reszeléssel. Bár egy emelettel lejjebbről jött a zene, a falakon keresztül, tompán, így sem tudtunk másra figyelni.

B: Milyen műfaj volt? Rock, alter, metál?

E: Nem tudom. Mindig változott, de mintha mégsem változott volna soha. Nagyon visszhangzott a folyosók miatt, biztos még jobb volt, ha közvetlenül ott álltál a banda előtt.

B: De végül nem mentetek le.

E: Dehogyis. X. mintha felvette volna a zene ritmusát. Már nem fájt, mintha egy álomban lettünk volna. Addig csináltuk, amíg a koncert ment. Nem tudom, mennyi ideig tartott, de másnap nem tudtam lábra állni. Soha, semmi nem volt ahhoz fogható, amit ott csináltunk, azon a padon. Nemcsak szex volt, hanem nagyon sok minden egyszerre, mintha, nem is tudom, mintha egyszerre több dolog is lettünk volna, nemcsak önmagunk, hanem fény és idő és gondolat… Ez most hülyén hangzik, de mintha mi magunk lettünk volna a világ. Maga volt a tökéletesség.

B: És azóta?

E: Aztán azt gondoltam, a szex ilyen. Próbáltam újra X-szel, próbáltam mással is, de nem volt ugyanaz. Reggelente sírva ébredtem, mert akkor, az osztályteremben olyan gyönyörűséget tapasztaltam, amihez semmi sem ért fel. Nem tudtam, hogyan teremtsem újra. Most hülyének nézel?

B: Nem. Egyáltalán.

E: Igen, látom. Te hiszel benne, igaz? Hiszel abban, hogy ez megtörtént.

B: Hiszek.

E: Végül rájöttem, mi hiányzik. Nem a helyes férfi vagy a hangulat. A zene. A zene hiányzott. Nagyon erősen gondoltam rá, és végül beugrott az egyik dallam. Talán az egyetlen dallam. Elkezdtem azt dúdolni szex közben. És sikerült. Semmi nem lehet olyan, mint amikor a zenekar játszott, de áttörtem egy falat. Azóta tovább tudok élni. A szüleim persze kiborultak, végül is zseni voltam, színjeles, úgy volt, hogy biokémikus leszek. Erre prostinak álltam. Furcsállod? Pedig nekem így jó. Még emlékszem a dallamra. A kuncsaftjaim azért járnak ide. Hogy énekeljek nekik. Nekem is szükségem van rájuk. Egy picit mindig visszakerülünk az osztályterembe. Ott vagyunk az iskolaszagban, fiatalon, és közben máshol is, a világon túl. Egész jól lehet vele keresni, de nem a pénz érdekel.

B: Miért nem kerested meg a zenekart?

E: Mert ha még egyszer átélhetném azt, amit akkor, vagy többet, nem akarnék utána visszajönni. Nem lenne értelme élni. Szerintem ez volt Y. baja is. Mondtam neki, hogy ne menjen vissza, de ő egyfolytában járt a koncertekre. Nem külföldre ment.

B: Hanem?

E: Akarod hallani? A dallamot?

B: Igen.

E: Gyere az ágyba.

B: Nincs nálam pénz.

E: Nem érdekel. Megérdemled. Gyere.

(itt mintha a szalag sérült volna, csak statikus zaj hallatszik)

B: Istenem. Istenem.

E: Akarsz még?

B: Igen! Mutasd meg!

(újabb statikus zaj)

E: Vetkőzz le!

(innen statikus zaj a felvétel végéig)

Balázs ekkor döntötte el, hogy készülő könyvét a Ködváros zenekar felfedezésének szenteli. Semmi más nem érdekelte, csak hogy megtalálja a bandát. Senkinek sem beszélt arról, hogy mi történt Eszter lakásán. Senki sem hitt volna neki, és ő maga sem tudta volna megmagyarázni. Többször is felkereste Esztert, de a nő nem akart többet találkozni vele. Azt mondta, hogy Balázzsal neki is más volt, és megtagadta az újabb alkalmat. Azt mondta, nem akar továbbmenni azon az úton, amelyen Balázs elindult, de ha még egyszer találkoznának, megtenné.

Balázs ebbe csaknem beleőrült. A nőtől pontosan azt kapta meg, amit keresett, vagy valami nagyon hasonlót. Olyan volt azokban a percekben, mintha nem önmaga lenne. Egy pillanatra azzá vált, aki mindig is lenni szeretett volna. Az egészben az volt a legszörnyűbb, hogy nem is emlékezett rá, mi történt pontosan. Még abban sem volt biztos, hogy lefeküdt-e Eszterrel, és ha igen, percekig vagy órákig tartott-e. Csak a dallam maradt meg, de arra sem tudott tisztán visszaemlékezni.

A következő tucat interjúból megtudta, hogy tulajdonképpen mindenki ismer valakit, aki ismer valakit, aki már járt Ködváros-koncerten, vagy aki el akart menni egy koncertre. Bejárta az összes gimnáziumot, amelynek a tornatermében felléphettek, az összes üres pincét, amely valaha klub vagy kocsma volt. Az egyik interjúalany elmondta neki, hogy valakitől azt hallotta, a Ködváros a korai időszakában plakáton hirdette magát, de a plakáton nem volt semmi, csak a fehérség. Sem dátum, sem zenekarnév, sem helyszín. Aki viszont ismerte a bandát, ebből is megértette az üzenetet. Balázs talált is egy ilyen plakátot a Z. gimnázium raktárában. Valóban nem volt rajta semmi, csak a papír fehérsége.

Ekkor talált valakit, aki ismert valakit.

Név: Szabó Gábor

Jelenlegi foglalkozás: lakatos

Korábban: nincs

Koszos lakás.

B: Tehát jól értem, te voltál Ködváros-koncerten?

G: Én? Én nem voltam. Nem jártam koncertekre, én diszkós gyerek vagyok.

B: Nekem azt mondták, hogy…

G: Ja, tudom miért. Én a nagy Szabesz vagyok. Volt a kicsi Szabesz. Ő bírta az ilyen szarokat. Nagy művész volt a kölyök.

B: A testvéred.

G: Ja. Féltestvérem, apám egy másik kapcsolatából. Bírtuk egymást mindig.

B: Szóval ő a rockot szerette?

G: Az. Csak hát volt egy bökkenő. Hogy süket volt, de teljesen. Daganatok voltak a fülében, azokat ki kellett szedni, de utána már nem nőtt vissza, bármit fúrtak át az orvosok. Szóval soha többé nem hallott. Akkor történt ez, mikor kilencéves volt. Nem viselte annyira jól. Ebbe is halt bele, nem nézett szét a járdán, és egy mocsadék áthajtott rajta teherautóval.

B: Részvétem. De koncertekre azért járt.

G: Járt a szerencsétlen. Nem tudom, mit élvezett bennük, mondjuk, süketen biztos elviselhetőbb ez a gitáros vinnyogás.

B: És volt Ködváros-koncerten.

G: Azt mondta. Együtt tanultunk meg jelelni, de amikor hazajött, annyira izgatott volt, hogy csak kalimpált a karjaival, le kellett nyugtatnom, hogy megértsem. Anyámék is csak néztek, hogy mi van. Úgyhogy felmentünk a szobámba, és ott beszéltük meg. Nem tudom, hogy amit elmondott, az tényleg megtörtént-e. Szerintem nem.

B: Mit mondott, mi történt?

G: Egy sulibulin volt. Azt hiszem a Z. gimiben. Az nagyon libsi hely, koncertteremmel meg minden. A tesóm oda ment egy bulira. Azt mondja, jó volt, nézte az embereket. Gondolom, azért mehetett, mert egyébként nagyon jól rajzolt. Érted, én semmit sem tudok a művészetről, de amit a tesó csinált, attól én mindig… szóval az szerintem nagyon jó volt. Arcokat pingált leginkább, azt szerette. Szóval, gondolom, ezeken a bulikon az arcokat figyelte.

B: Aha.

G: Ja. Szóval végigállta ezeket a retek koncerteket. A hely már kiürült a vége felé, de új emberek is érkeztek, mintha lett volna még valami. Úgyhogy várt egy kicsit. És tényleg, mert egyszer csak jött még egy banda.

B: A Ködváros.

G: Azt hiszem, igen. Elkezdtek játszani. Szegény nyilván egy vakhangot nem hallott. Azt mondta, a színpadot figyelte, de nem látta a zenészeket. A hely nem volt rendesen megvilágítva, szóval csak ilyen árnyak voltak. Azt mondja, érezte a padló remegéséből, hogy elkezdődött a koncert. Aztán az embereket nézte, az arcukat. Azt mondja, valami megváltozott rajtuk. Utána hetekig ezeket rajzolta, aztán megmutatta nekem őket. Sajnos nem tudom neked megmutatni, mert nála voltak, amikor meghalt, és… szóval már nincsenek meg. De én láttam a képeket. Olyan volt az arcuk, mintha… nem is tudom, mintha vágytak volna valamire, és hirtelen megkapták volna. Egyszerre voltak szomorúak és boldogok. Ez volt a buli eleje.