Családomnak

Talán a költőket megihlető hold nem ugyanaz,
amely szörnyű üvöltéssé dühíti a tenger csendjét?

Kahlil Gibran

Előszó

– Rosa, Rosa, azonnal jönnöd kell! – Jacob hangjában pánik csengett.

– Mi történt? Hol vagy?

– A kocsmában, az emeleten. Hercegnő mindjárt szülni fog, és bár többször végignéztem a Hívják a bábát! összes évadát, a szülésznői képességeim némileg korlátozottak. Kérlek, szükségem van rád!

– Jacob, nem lesz semmi baj! Hercegnő tudni fogja, hogy mi a dolga – válaszolt a vendéglős fiatal barátnője érezhető mosollyal a hangjában, és megrázta sötétbarna, göndör fürtjeit. – Úton vagyok! – tette hozzá, amikor meghallotta a férfi és a vemhes tacskó szabálytalan zihálását a telefon végén.

Saját tacskójának, Virslinek meghagyta, hogy legyen jó, és sietve a Sarki Bolt ajtaja felé indult, majd becsapta maga mögött. Rosa olyan gyorsan lépdelt felfelé a dombon, hogy majdnem elment a Tengercsepp Lak ablakából integető anyja mellett. Mary Cobb munkára készen, eladói egyenruhájába öltözve loholt ki hozzá.

– Dolgozni indulok, de van egy perced, csillagom?

– Sajnos nem. Hercegnőnél beindult a szülés, és a hangjából ítélve Jacobnál is.

– Igazi drámakirálynő – dünnyögte Mary.

– Igen, és ő lenne az első, aki ezt elismerné – nevetett Rosa. – Mennem kell, de minden rendben?

– Persze, legalábbis az időjárás-előrejelzéstől eltekintve. Nem hallottad? Hatalmas vihar közeledik. Valószínű, hogy áthatol a tenger a partfalon. Lehet, hogy homokzsákokra lesz szükségetek Sarával, hogy megvédjétek a kávézót.

– Vihar júliusban? És ennyire komoly, tényleg?

– Nos, én személy szerint alig várom. Elegem van ebből az átkozott párából. Kikészíti a tüdőmet. – Mary a kötényzsebében lévő inhalátorért nyúlt, és megrázta. – Az a veszett macska, Merlin is körbe-körbe nyargal az udvarban, és ő mindig érzi, ha változik az időjárás.

– Rendben. Majd lemegyek, és megbeszélem Sarával, hogyan védjük a kávézót, de addig nem mehetek, amíg meg nem születtek azok a kis minikolbászok – mondta Rosa, és sarkon fordult.

– Ha ezt így folytatod, lassan elnyered a város szülésznője címet, miután a kis Theót is te segítetted világra! – kiáltott a lánya után Mary, és egy hirtelen széllökés felkapta a szavait, és vitte magával Cockleberry Bay háztetői felett.

Miközben Rosa felfelé haladt a dombon, Ritchie Rogers azzal volt elfoglalva, hogy fadeszkákat szegezzen a fish and chips büféje nagy, elülső ablakára.

– Jó reggelt, Rosa – szólt a fiatalember a létra tetejéről. – Ez most durva lesz. Amikor legutóbb ekkora vihar jött, az egész ablaküveg kitört. Nagyon veszélyes volt, de hála az égnek, senki sem sérült meg.

– Tényleg? Hihetetlennek tűnik, miközben így süt a nap.

– Aha. Gondolom, ti puhány városiak még sosem láttatok igazi tengerparti vihart – mondta nevetve. – Majd meglátod.

– Most épp Jacobhoz tartok, hogy beborogassam a homlokát. Jönnek a picik.

– De izgalmas! Majd szólok Titchnek. Magán kívül lesz.

– Akkor tényleg a tietek lesz az egyik kölyök?

– Az a terv.

Ahogy Rosa a Homár Kosárhoz ért, hatalmas széllökés söpört végig a szűk utcán, ami fellibbentette könnyű nyári ruháját, felfedve a bugyiját. Jacob az emeleti ablakból figyelte, majd lesietett a földszintre, és az ajtóban várt, hogy üdvözölje. Tettetett rémülettel a homlokához emelte a kezét.

– Hát nem elég egy vajúdó szuka, most egy másik alfelét is megcsodálhatom?

Rosa felkacagott.

– Gyerünk, nagyapó, lássunk hozzá!

– Hogy merészeled! – vágott vissza sértetten a sármos férfi, ahogy befelé igyekeztek.

1. fejezet

Rosa alig hallotta barátját, Sarát, a ROSA – korábban Kávé, Tea, Tenger néven ismert kávézó – társtulajdonosát. A partot ostromló hullámok, és az immár a kávézó üvegablakait verő heves eső zajában lehetetlen volt kivenni a szavait, noha egymással szemben álltak. A szél ereje már a ROSA táblát is megtépázta odakint.

– Úgy örülök, hogy itt vagy! – mondta Sara hálásan. – Még sosem láttam ilyen vihart.

– Én sem – bólintott Rosa. – És olyan gyorsan érkezett. Őrület! A fiúk meg persze pont akkor vannak a golfpályán, amikor szükségünk lenne rájuk. Josht nem tudom elérni, ki van kapcsolva a telefonja.

– Semmi baj. Én beszéltem Aleckel; megnézik, hogy hazafelé tudnak-e szerezni homokzsákokat. Azt mondta, úgy rohantak az autóhoz, amikor lecsapott az első villám, mint a gyerekek.

Bár még csak délután négy óra volt, és nyár, szinte teljesen besötétedett. Sara felsikoltott, amikor egy tiszteletet parancsoló sokágú villám táncolt végig a baljós, fekete horizonton, hirtelen az egész kávézót bevilágítva. Rögtön zengő mennydörgés követte, amibe az egész faépület beleremegett.

– Igyekeztem nyugodtnak tűnni, amikor mindenkit hazaküldtem, hogy bedeszkázhassuk a nyílászárókat, de mindig is rettegtem a viharoktól. – Sara megborzongott. – Még a Délvidék Ma meteorológusának is elvékonyodott a hangja az első villámláskor. Nem értem, hogy miért küldik ki ezeket a szegény riportereket a rossz időbe, akár zuhogó esőbe, akár hurrikánba, akár a vihar közepébe. Simán jelenthetnének bentről, egy ablak előtt állva. Na mindegy, elkalandoztam.

– Nincs ijesztőbb vagy erősebb annál, mint amikor a természet megmutatja a sötét oldalát – idézte Rosa az édesanyját devoni akcentussal, majd nekiállt a kávézóban a lehetséges veszélyforrások után kutatni, ha mégis felbukkanna a tenger az épületnél.

Még mindig meg kellett csípnie magát, hogy elhiggye, imádott férje, Josh befektetett ebbe a partnerségbe Sarával, így már nem csak a szívének kedves Sarki Boltot vezette – amelyet alig több mint tizennyolc hónapja örökölt egy titokzatos jótevőtől, aki, mint kiderült, a dédapja volt –, de részmunkaidőben itt is dolgozhatott.

– Hol van Virsli? – érdeklődött Sara.

– Megkértem Titchet, hogy menjen el érte. De most nem Virsli miatt kell aggódnom; a szőrös kis barátnője éppen szülni készült, amikor hívtál. Otthagytam Jacobot és Raffot, hogy nézzenek meg egy YouTube-videót a tacskókölykök születéséről, közben pedig megpróbáltam távol tartani Csufit és Pongót az akció színhelyétől. Vicki, az állatorvos, egy másik vészhelyzettel volt elfoglalva.

– El tudom képzelni azt a pánikot – mondta Sara.

– Hál’ istennek ott van Raff. Abban a kapcsolatban ő a nyugodtabb. Majd ő megoldja. Utánanéztem a neten, és úgy tűnt, hogy minden a kölyökkutyás szülési terv szerint halad.

Rosa ellenőrizte, hogy a kávézó piros-fehér napellenzőjét biztonságosan becsukták-e, minden készülék ki van-e kapcsolva, és a vezetékekhez sem érhet víz. Levette a mécsestartókat az asztalokról, majd dobozokba csomagolta a könyveket a Vegyél, vigyél, olvass! polcról, és a jégkrémes hűtő tetejére tette.

– Jól van, most mit csináljunk? – kérdezte Sara, aki a mosogatógépet pakolta ki.

– Ha azzal végeztél, akkor pakoljuk fel a székeket az asztalokra. – A huszonhét éves Rosa talpraesettsége gyakran meghazudtolta korát. – Felhívnád még egyszer Alecet, és megkérdeznéd, hogy tudnak-e hozni bármit, például téglákat vagy tuskókat, hogy a készülékek ne közvetlenül a padlón álljanak? – Ekkor megcsörrent a telefon, és hozzátette: – Hagyd csak, ez Josh lesz.

A férje hangja tele volt aggodalommal.

– Ezt nem hiszem el! Jól vagytok, drágám?

– Igen, jól vagyunk, ti milyen messze vagytok?

– A következő a helyzet: kidőlt egy fa a domb tetején, a parkolónál, úgyhogy itt kell hagynunk az autót, és gyalog megyünk. Szóval attól tartok, nem lesz homokzsák. Árad a tenger?

Egy újabb hatalmas mennydörgés csattant a fejük felett, és Sara ismét felvisított.

– Segítség! Jön a víz! Rosa, félek!

– Ezt hallottam! – Josh hangja most sürgetően csengett. – Rosa, kifelé! Menjetek ki mindketten, azonnal, fel a dombra! Bármilyen kárt rendbe tudunk hozni, de ti ketten pótolhatatlanok vagytok. Virsli biztonságban van?

– Igen, Josh, Titchnél van. Ne aggódj, indulunk is. Otthon találkozunk. Ti is legyetek óvatosak!

A zavaros víz immár úgy kavargott a lábuk körül, mint egy felbőszült kígyó, ami vergődve keresi zsákmányát. Aztán egy vakító villámcsapás kíséretében minden fény kialudt a kávézóban, és ezúttal mindkét nő felsikoltott.

– Rosa, gyerünk!

Kezüket szorosan összekulcsolva az ajtóhoz siettek, és feltépték azt. A tenger morajlása fülsiketítő volt, a permet és a zuhogó eső pedig úgy verte az arcukat, mintha kavicsok záporoznának az égből. Még a sirályok is bölcsen a szárazföld felé indultak.

Amint kiértek az útra, és szilárd talajt éreztek a lábuk alatt, a páros a dombról iszonyú sebességgel lezúduló víztömeggel találta magát szembe, és egy nővel, aki szintén szélsebesen közeledett feléjük, kis híján elsodorva őket.

– Álljon meg! – kiáltotta Rosa. – Mit csinál? Túl veszélyes odalent!

– A négyéves unokám! – kiáltott vissza a nő rémülten zihálva. – Odalent van, és én nem tudok úszni!

– Micsoda? Mármint lent a parton?

– Elsodorta a víz!

Rosa minden habozás nélkül odadobta a táskáját Sarának, és visszarohant a tenger felé.

– Maradjatok itt! – kiáltott vissza a válla felett.

– Rosa, ne! – kiáltott fel Sara. – Túl haragos a tenger! A parti őrséget kellene hívnunk.

Rosa olyan gyorsan futott, mint még soha életében. Elérte a parti támfalat, átkukucskált felette, egyenesen a vihar ismeretlen sötétségébe, és tekintetével kétségbeesetten kutatta a hullámokat. Észrevett egy kicsi fejet, amint a vízben hánykolódik, lekapta a mentőövet a partfal oldaláról, és vigyázva, hogy el ne találja, eldobta.

– Kapaszkodj, kisember! – kiáltotta.

Aztán a saját biztonságával mit sem törődve vett egy nagy levegőt, átmászott a falon, és beugrott a haragos, fekete vízbe, amely már derékig ért. Az árral küzdve nagy nehezen elérte a fulladozó gyereket, áthúzta a fején a mentőövet, és belekapaszkodott, ám ekkor egy hatalmas hullám tört feléjük, és elnyelte mindkettőjüket. Rosának minden erejére szüksége volt, hogy ne engedje el a kisfiút és a mentőövet.

Csodával határos módon valahogy sikerült kikerülnie a fal szegélyét, és benavigált a Hajó Fogadó parkolójának viszonylagos biztonságába. A víz ide is felért, de egyelőre csak bokáig. Átázva és tántorogva húzta le a gyermekről a mentőövet, és szorosan a mellkasához szorította, miközben az fuldokolva sírt félelmében, a fogai pedig vacogtak a hidegtől és a sokktól.

– Jól van, kicsim – vigasztalta. – Jön a nagymamád.

Abban a pillanatban Josh és Alec rohantak felé. Összefutottak Sarával a dombon, és hallották, mi történik.

– A francba, Rosa! – Josh magán kívül volt, amikor meglátta a feleségét. Barna loknijai most csapzottan lógtak, nyári ruhája pedig olyan szorosan tapadt apró termetéhez, mint a kisfiú. Reszketett, mint a nyárfalevél.

Amikor egy újabb széllökés kis híján letaszította őket a lábukról, Josh átvette tőle a zokogó gyermeket, és mint a rögbilabdát, átpasszolta Alecnek. A magas férfi ügyesen széles vállára kapta a kislegényt, majd erősen megragadta a már hisztérikus nagymama kezét, aki végre leért a partra, és kis híján összeesett. Hála Rosa lélekjelenlétének és bátorságának, szörnyű megpróbáltatásuk biztonságos véget ért.

Josh izmos karjába kapta Rosát, mint egy kisbabát, és egy pillanatra erősen magához szorította.

– Induljunk el felfelé, nyomás! – kurjantotta, és a szakadó esőben a magasabban fekvő területek biztonságába vezényelte a rémült és csuromvizes társaságot.

2. fejezet

Rosa a sirályok harsány hangjára és jóképű, termetes férje látványára ébredt, aki félkönyéken támaszkodva bámult le rá. A függöny résein keresztül fénysugár kúszott be a hálószobába.

Az esküvőjük után úgy döntöttek, hogy továbbra is a Sarki Bolt feletti szerény, kétszobás lakásban fognak élni. Rosának nagyon tetszett a hely szokatlan, viktoriánus stílusa, Josh azonban ragaszkodott ahhoz, hogy az avokádózöld fürdőszoba-garnitúrát modern, fehér szerelvényekre, új csempére és járólapra cseréljék, illetve modern, szürke konyhai egységekkel, valamint a műanyag borítást gránit munkalapra és hátfalra váltva az emeleti konyhát is bevezessék a huszonegyedik századba. Rosa nagyon szerette a nappaliból nyíló erkélyt, és kitartott amellett, hogy az azt körülölelő díszes korlátnak maradnia kell; Josh pedig örömmel vállalta ezt a kompromisszumot.

Bármennyire is szeretett itt élni, Rosa izgatottan várta, hogy a helyi kisvárosba, a festői Polhamptonba költözzenek, egy nagyobb beltérrel, kerttel, és remélhetőleg pazar tengeri kilátással rendelkező házba. Nem fogja hiányolni a közvetlenül az üzletbe vezető lépcsőt sem, amelynél meredekebbhez még sosem volt szerencséje. Csodálta, hogy dédapja, Ned képes volt olyan sokáig itt élni – jócskán kilencven felett is.

Néha még mindig nehezére esett elhinni, hogy csupán két karácsonnyal ezelőtt még egy szobát bérelt Josh whitechapeli házában, a londoni East Enden. Akkoriban kevés pénze és munkalehetősége volt, a jövője pedig kilátástalannak tűnt – nehéz gyerekkora után ehhez már hozzá volt szokva. Most pedig nemcsak kényelmes otthona és saját vállalkozása volt, de hozzáment Joshhoz, aki igazi kincs volt, és fényes jövő állt előttük. Nem telt el úgy nap, hogy ne érzett volna hálát azért a szeretetért és biztonságért, amit most élvezhetett.

– Hát itt van – szólalt meg Josh halkan. – Cockleberry Bay kis hősnője.

– Aú! – jajdult fel Rosa, és a térdén lévő kötéshez kapta a kezét. – Tudom, hogy csak horzsolásaim vannak, mégis úgy fáj mindenem. De csak nyafogok. Jó reggelt, férjem!

Josh ajkával végigsimította Rosa ajkát.

– Az, hogy már csak vizet iszol, nem jelenti azt, hogy úgy tudsz úszni benne, mint a hal, különösen ilyen időben.

– Hé! – biggyesztette le Rosa az alsó ajkát. – Nem igazán volt idő elővenni az egészségügyi és biztonsági kézikönyvet, ugye, miszter? És nem tetszik, hogy már nem iszom?

A férfi szorosan átölelte.

– Kicsim. Ne légy érzékeny. Tudod, hogy tetszik, de csakis azért, mert sokkal boldogabb vagy anélkül a démoni pia nélkül. – Megcsókolta a lány feje búbját. – Borzasztóan szeretlek, Rosa Smith. Kérlek, ne ijessz rám így még egyszer.

Rosa elhúzódott, és nagyot ásított.

– Na és hogy van a kisfiú? És kik voltak, nem tudod?

– Fogalmam sincs. Alec kísérte ki őket a veszélyzónából. Felteszem, nyaralók.

Rosa felült.

– Jól van. Jobb, ha lemegyünk, és felmérjük a károkat a kávézóban.

– Csak semmi sietség! Ami történt, megtörtént. Ma ragyogó napsütés van odakint, úgyhogy a száradás már elkezdődött.

– Ismersz, muszáj felkelnem, és elintéznem a dolgokat. Nem hiszem el, hogy el tudtam aludni, miközben a szél úgy üvöltött. És az az eső! Biztos vagyok benne, hogy ez rosszabb volt, mint bármi, amit Londonban láttunk, amikor ott éltünk.

Egyszer csak Virsli topogott be a hálószobába a nappaliban lévő kosarából. Meghallotta a hangokat, és tudta, hogy bizonyára eljött a reggeli ideje. Josh lehajolt, és az ágyra emelte.

– Itt van a mi kis kolbászunk. – Arcát a minitacskó bársonyos nyakába temette, és mélyen belélegezte az illatát. – Óvatosan anyuval! – figyelmeztette a kiskutyát. – Megsérült a lába.

Virsli mindkettőjüket körbeszimatolta, majd csaholni kezdett.

– Na gyere, haver, kapsz reggelit, aztán jöhet a séta, hogy felmérjük a terepet.

Az s betűs szó hallatára Virsli elkezdett körbe-körbe szaladgálni a takarón.

– Hé! – Josh megragadta az izgatott vadászkutyát, és szorosan a karjaiba zárta.

– Várjatok meg – kérte Rosa. – Csak pár karcolást szereztem a partfalon, és tudnom kell, hogy mi a helyzet a kávézóban. – Aztán visszazuhant a párnájára. – Viszont tényleg nagyon fáradtnak érzem magam.

Josh visszatette Virslit a padlóra, és gyengéden Rosa karjára helyezte a kezét.

– Nem csoda. Gondolom, késleltetett sokk hatása alatt állsz.

Megszólalt a bolt ajtócsengője, jelezve a belépő látogatót. Csak két embernek volt kulcsa a bejárati ajtóhoz rajtuk kívül.

– Rose? Josh? Ébren vagytok? Felmegyek! – szűrődött fel Titch Whittaker devoni akcentusa a lépcsőn. – Tessék szépen eltakarni a kényes testrészeket!

A tizenkilenc éves lány bevonult a hálószobába. Rövidre vágott szőke tincseivel és hatalmas kebleivel a szűk, piros pólóban úgy festett, mint egy számítógépes játék hőse. Attól a naptól kezdve, hogy először találkoztak a Hajó Fogadóban, amikor Rosa a városba érkezett, Titch sosem szólította az igazi nevén, megmaradt a „Rose”-nál. Ez épp olyan állandó volt, mint szoros barátságuk.

– Az előbb találkoztam anyukáddal – mondta Rosának, miközben Josh kiment, hogy kiengedje Virslit az erkélyre pisilni. – Délig dolgozik. Csókoltat, és azt mondta, beugrik hozzád, ha végzett. A károk elég súlyosak odalent. A part is teljes káosz. Ha kell segítség a kávézóban, le tudok menni a műszakom után.

Amikor Virsli visszarohant a szobába, a lány felkapta, magához ölelte, és így folytatta:

– Megint kisütött a nap, úgyhogy a bolt biztosan zsúfolt lesz, különösen most, hogy megvannak azok az állatos felfújható matracok. A papagájos a kedvencem, nyilván. – Hirtelen elhallgatott. – Ó, a francba, és ami még fontosabb, elfelejtettem mondani… – fakadt ki a lány, de elakadt a szava a nagy sietségtől.

– Nyugodj meg, szívem, még mielőtt felrobbansz. – Rosa kipattant az ágyból, Virsli pedig ficánkolva kiszabadította magát Titch öleléséből.

– Képzeld csak – folytatta fontoskodva Titch. – Reggel megemlítettek a rádióban. – Hírolvasó jellegű hangot vett fel. – „A helyi bolttulajdonos, Rosa Smith a nap hőse, miután megmentett egy londoni kisfiút, aki a családjával nyaralt.” Nem hiszem el, hogy lemaradtam erről az egészről! Theo egyszerűen képtelen volt megnyugodni. Megijedt a mennydörgéstől, és a sírásával többnyire elnyomta a vihar zajának nagy részét. – Hosszan ásított. – Hullafáradt vagyok. Szóval mi történt?

– Mindig azt mondtad, hogy egyszer híres leszel. – Josh gyengéden oldalba bökte a feleségét, miközben az ellépdelt mellette rövid hálóingében.

– Sokkal jobban tetszene a hírhedt. És hát, nézd, Titch, nem nagy dolog. Egy kisfiú a vízbe esett, de szerencsére nem ütötte meg magát. Én csak beugrottam, és sikerült elkapnom, mielőtt az ár elsodorta volna.

– Te megőrültél, ez most már hivatalos. De egy angyal vagy, Rose, és hála az égnek, hogy a karod már jobban van, különben csak körbe-körbe úszkáltál volna, mint Némó.

Rosát még mindig kísértette ittas napjainak emléke, amikor lezuhant a Nyugati Szirten, és súlyosan megsérült a karja, ennek ellenére képes volt nevetni a viccen.

– Csak várd ki a végét, hamarosan a Hírmondó is ráharap a sztorira. Sőt, egy vihar az öbölben és egy drámai vészhelyzet, ez legalább hat oldalt elfoglalna, és gondolom, valami kitüntetés is járna érte. – Titch szipogott, majd folytatta: – Legjobb lesz, ha kinyitok.

Azzal a Tell Me Why I Don’t Like Mondays című dal rendkívül hamis változatát dudorászva a lépcső felé indult.

Rosa szórakozottan visszafeküdt az ágyba, és odabújt férje otthonosan meleg testéhez, mivel Josh szintén visszamászott a takaró alá. Virsli az ágy mellett sündörgött, és az ugatása, mellyel véget vetett a meghitt pillanatnak, azt üzente, hogy ideje felkelni, és sétára indulni.

Rosa odatartotta a kezét, hogy a türelmetlen eb megnyalhassa, majd elégedett kis hangot hallatott, és egy pillanatra lehunyta a szemét, aztán hirtelen kinyitotta.

– Jaj, ne! Baszki!

– Mi az, angyalom?

– Teljesen megfeledkeztem Jacobról és a kölykökről.

3. fejezet

Mielőtt felmentek volna meglátogatni a kis jövevényeket a Homár Kosárba, Joshnak és Rosának első dolga volt megnézni, hogy mi van a kávézóval. Ahogy leértek, a tengerpart háborús övezetnek tetszett. Rosa még sosem látott ehhez foghatót. Annyi törmeléket mosott a partra a víz, hogy szinte felismerhetetlen volt a hely. Rosát leginkább a műanyag palackok és a horgászzsinórok sokasága döbbentette meg, amelyek hínárkötegekkel gabalyodtak össze. Még döglött halak és tengeri madarak is voltak a keverékben, és Rosa bánatára néhány madár még mindig elkeseredetten vergődve igyekezett kiszabadulni. Szerencsére ekkorra már számos, zöld-fehér pólót viselő ember próbált segíteni rajtuk.

Úgy tűnt, hogy Cockleberry Bay lakóinak csaknem fele odalent szorgoskodott. Voltak, akik elkezdték a rengeteg törmeléket különböző kupacokba hordani, mások az öböl körüli felborult szemeteskukákat állították talpra, a Hajó Fogadónál pedig a vihar által betört ablakok szilánkjait söprögették. Sara üdvözölte Josht és Rosát a kávézó ajtajában, és beengedte őket.

– Hogy érzed magad, csajszi? – kérdezte Rosától, ahogy megölelte először a lányt, majd Josht. – El sem hiszem, milyen bátor voltál. Én képtelen lettem volna megtenni.

Sara nem győzte dicsérni Rosa erejét és elszántságát. A gyermekotthonokban és a nevelőszülőknél eltöltött időnek tulajdonította a talpraesettségét. Egy gyengébb jellem hetekig sütkérezne a dicsfényben, hogy a viharos tengerbe ugrott, és megmentett egy gyereket, de Rosa nem ilyen volt.

– Semmi bajom, lehorzsoltam a térdem, és egy kicsit fáradt vagyok, ez minden – felelte, és halkan felnyögött. – Ki nem állhatom, ami az élővilággal történik. Egyáltalán, hogy a csudába kerül ez a sok műanyag a vizeinkbe?

– Ez egy jó kérdés. – Sara felvette élénksárga kötényét. – De ha mi egyénileg mindannyian megpróbáljuk megtenni, amit tudunk, akkor ez legalább egy jó kezdet. Abba kell hagynunk a műanyag használatát. A minap láttam egy bambuszfogkefe-reklámot.

Rosa bólintott, és komoran nézett kifelé.

– Mit művelünk a bolygónkkal? – sóhajtott fel.

Sara felkapott pár laminált étlapot, amelyek szétszórva hevertek a padlón.

– Lehet, hogy ezekből is kevesebbet kellene nyomtatnunk?

Josh a konyhában lévő gépek átnézésével foglalatoskodott.

– Mi a helyzet? – Rosa észrevette, hogy kitört az ablak az ülőhelyek mellett. Mindenhol üvegszilánkok hevertek. – Azokat óvatosan feltakarítom, és a padló is csupa mocsok.

Elment, és seprűt, lapátot, valamint felmosórongyot és vödröt vett elő a szekrényből. Összeszedte és kidobta az üvegszilánkokat, gyorsan felsöpörte a padlót, és nekiállt felmosni.

– Szerencsénk volt – jelentette ki Josh. – Szerintem a tenger akkor csaphatott ki a legmagasabbra, amikor a legényke beleesett, szóval itt nem állt meg a víz. Úgy tűnik, hogy csak pár centire jött fel, szóval a gépek jó állapotban vannak, hál’ istennek. A padlót pedig egyébként is vízállónak tervezték, úgyhogy szerintem elég, ha nyitva hagyjunk pár órára az ajtókat és ablakokat. Egy ilyen napon, mint a mai, pillanatok alatt rendesen kiszárad, ha egyszer kitakarítottuk.

– Ez megnyugtató. – Sara elkezdte bekapcsolni a gépeket. – Töltsük meg az összes kávéfőzőt, és készüljünk meleg italokkal az önkénteseknek. Furdal a lelkiismeret, hogy ezt mondom, de rengeteg műanyag palackos vizünk van. Benne vagytok?

– Hát persze – felelte rögtön Josh, és Rosa is egyetértően bólintott. – Van egy csomó újrahasznosítható fedeles poharunk hátul. És csak egy ablak tört be, szinte hihetetlen! – tette hozzá Josh, ahogy körbenézett. – Ha kell, szólhatunk a biztosítónak, de nem biztos, hogy megéri elveszíteni a prémiumot. Majd keresek valami kartonfélét, amit ideiglenesen odatehetünk. – Josh a fejét vakarta. – Hol van ma reggel a nagyfiú?

– Van néhány kliense, de azt mondta, hogy később beugrik.

Alec Burton terapeuta volt, akit azért becéztek „nagyfiúnak”, mert két méter magas termetével valóban nagy volt. Sűrű, gesztenyebarna hajával és szakállával leginkább egy skót gladiátornak tűnt.

Alec Rosát egy nagyon nehéz időszakon segítette át még az év elején; megmutatta, hogyan nézzen szembe az önértékelési problémáival és a démonaival alkohol nélkül. Ettől Rosa nemcsak megerősödött, de a Joshsal való kapcsolata és a féltékenységi problémái is számottevően javultak. Rosa örömmel viszonozta ezt a kedvességet, amikor Cupidót játszott közte és Sara között, akinek szintén megvoltak a maga küzdelmei: nevezetesen párja korai halálával való megbékélése. Most, hogy egy párt alkottak, kiderült, hogy Alecet és Sarát mintha egymásnak teremtették volna, és ékesen példázták, hogy az emberre nem csak fiatalon találhat rá a szerelem.

Közben Sara így folytatta:

– Alec olyan jó volt ahhoz az asszonyhoz és az unokájához tegnap este. Csodálatos ember.

– Ó, nézzenek oda, valaki émelyítően szerelmes itt! – ugratta Rosa vigyorogva.

– És ezt neked köszönhetem. Még három hónap sem telt el, de azt kell mondanom, hogy teljesen megigézett.

– Vén kecske is megnyalja a sót, mi? – vetette közbe Josh.

– Elég az arcátlanságból, Mr. Smith! Az ötven az új harminc, tudd meg.

Természetes szépségével, csinos alakjával és divatos öltözködésével Sara fiatalabbnak tűnt a koránál.

– Észre sem veszed, és összeköltöztetek – csipkelődött Rosa.

– Hát, ami azt illeti, most hétvégén fogunk. – Sara elpirult.

– Igazán? Ezt ügyesen titkolta, hölgyem.

– Amikor valaki azt mondta, hogy „ha tudod, akkor tudod”, nevettem, és csak tűnődtem, hogy mit jelent ez. Igen, végtelenül szerelmes voltam az én Steve-embe, de az lassan alakult ki. Ez a mostani érzés úgy tarolt le, mint a vihar, és semmi kétségem sincs afelől, hogy Alec az Igazi.

– Annyira örülök neked! – mondta Rosa, miközben padlótisztítót spriccelt a vödörbe.

– Gratulálok! Alec nem is említette a költözést – mondta Josh kicsit sértetten. Az ő barátsága is rövid idő alatt alakult ki a férfival, de ezt a hírt Alec nem osztotta meg vele. – Szóljatok, ha kell segítség a költözéshez.

Josh instant kávét kezdett kanalazgatni a poharakba, Rosa pedig tovább munkálkodott, hogy a kávézó úgy nézzen ki, mint új korában.

– Mesélj még a hölgyről és a kisfiúról – kérte Rosa.

– Nos, Tina Greennek hívják, az unokája pedig Alfie. Úgy beszélnek, mint te, Rosa, igazi londoniak. Nyaralni jöttek, és a fenti lakókocsiparkban szálltak meg. Mivel az út le volt zárva, Alec szállásolta el őket tegnap este. Tina szeretett volna találkozni veled, hogy megköszönje, de már megvolt a vonatjegyük a hazaútra, és nem engedhették meg maguknak, hogy kicseréljék. Csak remélem, hogy el tudtak jutni az állomásra a viharkárok ellenére.

– Ó, igen, a kidőlt fáról meg is feledkeztem. Valószínűleg ezért jöttek le olyan sokan segíteni a takarításban: nem tudtak dolgozni menni.

– Elnézést! – szólt egy ismeretlen, mély hang, mire Rosa abbahagyta, amit csinált, és megfordult. Egy huszonéves fiatalemberrel találta magát szemben. Arca napbarnított volt, és barátságos, hosszú, göndör, barna fürtjeit pedig egy divatos, csíkos kendő alatt tartotta kordában. Térd alá érő rövidnadrágot viselt, nem tűnt tipikusan angolnak. Megtörölte a kezét a nadrágjában, és Rosa felé nyújtotta. – Szervusz, Nate vagyok.

– Szervusz! – Ahogy Rosa kezet rázott vele, furcsa érzés kerítette hatalmába, mintha már ismerné. – Találkoztunk már valahol?

– Nem, azt kétlem. Ezeknek a srácoknak dolgozom. Már pár éve. – A pólójára mutatott, amin a Tiszta Tenger logó díszelgett. – Az északi parton van a székhelyünk, de láttuk, hogy micsoda vihar készül idelent, úgyhogy ma reggel már indulásra készen álltunk.

– Ó, nagyszerű, amit csináltok!

– Igen, jó kis csapat. A főnököm megkérdezte, hogy ihatunk-e néhány italt, de könnyebb lenne, ha kihoznátok nekünk egy nagyobb adagot, hogy ne kelljen mindig abbahagynunk a munkát. Természetesen fizetünk.

– Már rajta vagyunk, és semmiképp sem kell fizetnetek; megterítünk kint egy asztalt, szóval nyugodtan szólj mindenkinek, hogy szolgálja ki magát. Néhány sajttekercset is készítünk.

– Ez nagyon kedves. – Nate hosszan rámosolygott, majd kisietett a kávézóból.

– Nézzenek oda, milyen kis félénk vagy a mentőcsapat előtt – jegyezte meg Josh, és arcon csókolta a feleségét.

– Moi? Dehogyis. Hogy is szól a mondás? Miért ennék hamburgert, ha van otthon steak? – mondta Rosa kacéran, majd folytatta, amit csinált.

Amíg a padló száradt, Rosa a kész kávékat rendezgette a kinti asztalon, amikor Sheila Hannafore, a Hajó Fogadó ősz gazdájának ismerős alakja sétált el mellette. Ők ketten több okból sem kedvelték egymást – a legfrissebb Sheila abbeli meggyőződése volt, hogy a legkisebb fia, Lucas Rosa miatt hagyta el a várost. És bár Rosának erről fogalma sem volt, valóban így történt.

Sheila ridegen üdvözölte a lányt, és Rosának szemet szúrt, hogy milyen sovány és feszült az asszony. Annak ellenére, hogy a hatvanas éveinek végén járt, mindig is fitt és élénk volt, valószínűleg az új fogsorának és a ráncfelvarrásnak köszönhetően, amit halott férje hagyatékából fizetett ki; ma azonban más volt a helyzet.

– Sheila – biccentett Rosa.

Hónapok óta nem beszéltek egymással, és Rosa azon töprengett, hogy mit akarhat.

– Sosem láttam ehhez hasonló vihart, mióta itt élek. Remélem nem szenvedtél nagy kárt – mondta Sheila.

– Ööö, nem, nagyon szerencsések voltunk. És te?

– Néhány ablak betört, de ez még nem a világ vége. Sokkal rosszabbra készültem, így nem panaszkodom. Mindegy, figyelj, nem azért jöttem, hogy cseverésszünk.

Huh, akkor minden a régi, gondolta Rosa, mert kissé zavarba jött az előző kedvesség miatt.

– Hallottál mostanában az én Lucasom felől? – kérdezte Sheila.

Rosa felsóhajtott. Még a férfi nevének említése is nyugtalanította. A tavaly karácsonyi eset óta nem hallott felőle, amikor Josh távol volt, Rosa pedig berúgott, és nem emlékezett, hogy lefeküdt-e Lucasszal, vagy sem. Ez az incidens majdnem tönkretette a házasságát, és ez volt az egyik legfőbb oka volt annak, hogy végleg abbahagyta az ivást.

– Nem, Sheila, nem hallottam róla. Csak nincs valami baja? – Rosa összerándult, miután kimutatta, hogy mennyire érdekli a férfi sorsa.

– Ezért kérdezlek, Rosa. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de úgy gondoltam, talán még mindig körülötte legyeskedsz. Azt mondta, lehet, hogy nyáron lejön, ennyi.

– Sosem arról volt híres, hogy elérhető a telefonján. – Rosa ismét elszégyellte magát, hogy újabb sokatmondó megjegyzést tett a nő drágalátos fiáról. Hallotta, ahogy Josh és Sara a kávézóban csevegnek és nevetgélnek.

– Nos, te már csak tudod, igaz? – kérdezte Sheila gúnyosan. – Remélem, élvezed a házaséletet – tette hozzá rosszmájúan, mielőtt sarkon fordult, és visszamasírozott a szemetes tengerparton keresztül a vendéglőjébe.

Josh elkapta a beszélgetés végét, és megjelent az ajtóban.

– Hát ő meg mit akart? – kíváncsiskodott.

– Ó, ööö, semmit. Csak érdeklődött, hogy milyen károk keletkeztek. Valószínűleg azt remélte, hogy belerondíthat a vállalkozásunkba… Tudod, milyen.

Rosa megpróbálta kiverni a fejéből Lucast. Tudta, hogy bármi is volt köztük, annak már vége, de ez nem jelenti azt, hogy nem aggódott érte. Arcát a nap felé fordította, és elhessegette a jóképű vízvezeték-szerelő körül kószáló gondolatait.

– Nem hiszem el, hogy ekkorát változott az időjárás – mormolta. – Megint nyár van. És milyen jó ez a szellő.

– Igen, tökéletes napunk van. Később talán még a Speedómat is felveszem – csettintett Josh a nyelvével, és feleségére kacsintott.

– Mily öröm mindannyiunk számára! – kuncogott Rosa.

– Mindig gondolok a hölgyekre, hisz ismersz… Egyébként most, hogy a nagyját feltakarítottuk, Sara azt mondja, tudja folytatni a mai műszakot.

A neve hallatára Sara jelent meg az ajtóban.

– Igen, menjetek csak – biztatta őket. – Élvezzétek ki, hogy együtt tölthettek egy kis időt, amíg lehet.

– Ezt meg hogy érted? – vonta össze Rosa a szemöldökét, amitől megrándult az apró, villám alakú heg a bal orcáján.

Sara arca grimaszba rándult.

– Hoppá, bocsánat… nem tudtam. Már itt sem vagyok.

– Josh? – Rosa oldalra billentette a fejét.

– Gyere, szép hölgy, Jacob kérte, hogy nézzük meg az újszülötteket.

Amikor elindultak felfelé a dombon, Rosa Josh erős karjába kapaszkodott, és tovább kérdezősködött.

– Férjem, kérlek mondd el, hogy mi folyik itt!

4. fejezet

– Ciao-ciao!

Raffaele, a finom vonású olasz három-három csókot nyomott Josh és Rosa arcára, majd fehér szakácsöltözékére bökött, és így szólt:

– Mennem kell, ne haragudjatok. Rengeteg dolgunk van az ebédfoglalások miatt. Az uraság odafent van őfelségével, a Hercegnővel. – Élénken gesztikulált, akcentusa pedig egyre feltűnőbbé vált. – Én mondom, odáig van azokért a kis cukiságokért. Per favore, menjetek csak fel.

Azzal Raff visszasietett a konyhába.

Josh és Rosa egymással versengve száguldott fel a lépcsőn a kocsma feletti sikkes privát lakrészbe, amely Jacob és Raff otthonaként szolgált akkor, amikor távol voltak gyönyörű Polhampton Sands-i házuktól. Rosa most lábujjhegyen odaosont a nappali ajtajához, kinyitotta, és bekukucskált.

– Jajj, istenkém! – sikkantott fel halkan anélkül, hogy odaköszönt volna Jacobnak. – Nézz csak rájuk! – cincogta.

– Ne is törődj velem, szívem. Végül is csak az éjszakát töltöttem ébren, hogy dadust játsszak ezeknek. – A férfi színpadiasan Rosa felé legyintett, majd Josh kezéért nyúlt, és határozottan megrázta.

Rosa leguggolt, hogy jobban szemügyre vehesse Hercegnő kényelmes, takaróval bélelt kosarát.

– Ó, hát ezek mini Virslik – suttogta. – Annyira cukik! Csak kettő?

– Igen, két kisfiú, hála az égnek. Ebben a háztartásban bőven elég egy szuka. – Josh rázkódott a nevetéstől, Jacob pedig folytatta: – Kész csoda, hogy akár egy is elfért abban a csöpp kis hasában a te mocskos kutyád jóvoltából, aki kihasználta a kiskorú hölgyet!

Joshnak eszébe jutott, amikor Jacob és Raff Lady Dolce Vita Petunia Barkley Hercegnőként mutatta be Hercegnőt.

– Gondolkodtatok már neveken? – tudakolta, és visszafojtott lélegzettel, kíváncsian várta, vajon ezúttal mivel rukkol elő a páros.

– Nos, megkockáztatom, hogy jobb, ha ezt a döntést meghagyjuk a leendő gazdiknak – felelte Jacob vonakodva, majd hozzátette: – És a leendő Rogers vezetéknév miatt bele sem merek gondolni, hogy Titch mit fog kitalálni az övének.

– Látta már a piciket?

– Nem, azt akartam, hogy ti lássátok először őket, mint másik nagyszülőpár. Egyébként mikor is esküszik Titch és Ritchie?

– Még nincs meg a dátum, de azt hiszem, idén szeretnének, karácsony körül.

Rosa gyengéden megsimogatta a kimerült Hercegnőt.

– Olyan izgalmas, imádom az esküvőket! És egészen pontosan hol van most a hiányzó apa? – kérdezte Jacob, tekintetével Virslit keresve. – Az a rosszcsont nyilván nincs jelen sem a szülésnél, sem most! Tipikus férfi.

– Hogy te milyen vagy! – vigyorgott Rosa. – Maryvel van, Merlin legnagyobb felháborodására. – Merlin a Tengercsepp Lakban élt Rosa édesanyjával, Maryvel; méretes, meglehetősen ijesztő fekete macska volt, sárgán villogó szemmel és igen sajátos természettel. – És kié lesz a másik kiskutya? – kérdezte Rosa, miközben egyenesen Joshra bámult, aki azonnal jelentkezett. – Nem, nem és nem – vágta rá a lány. Virsli utálná, ha nem ő lenne a figyelem középpontjában, és van elég dolgunk a bolttal meg a kávézóval kutyaiskola és egy esetleges alom felnevelése nélkül is.

–Te aztán morcos vagy ma – csóválta a fejét Jacob. – Azt kell mondanom, hogy minket teljesen elbűvölt a kis angyalka, és ha már úgyis van három, mit számít egy negyedik?

Ekkor, mintegy végszóra, beszaladt Csufi és Pongó, a házaspár két mopsza, és játékba kezdtek a kosár mellett. Hercegnő halkan szűkölt, és érdeklődéssel figyelte őket, szemében némi megvetéssel.

– Én is ezt mondom Rosának. Minél nagyobb a család, annál jobb – kacsintott Josh a feleségére. – És próbálkozásból nincs hiány!

– Pfuj – fintorgott a házigazda. – Nem elég, hogy le kellett vezényelnem egy szülést, most még azt is hallgathatom, hogy úgy csináljátok, mint a nyulak, illetve, jelen körülmények között inkább, mint a tacskók.

– Nos, egy darabig nem fogjuk, ugyanis Josh bejelentette, hogy elvállal egy konzultációs melót – horkantott fel Rosa. – Velem persze nem konzultált róla!

– És ez baj?  – ráncolta Jacob a homlokát. – Korábban is csinálta, és London nincs olyan messze.

– Nincs, de New York igen.

Ettől még a mindig nyugodt Jacob is meghökkent.

– Ó! Na és meddig?

– Csak pár hónapról van szó. Egy volt főnökömnek segítek, és túl nagy lehetőség és túl jó pénz ahhoz, hogy visszautasítsam. Néhány hétvégére haza tudok repülni, és Rosa is meglátogathat, ha akar.

– Hogyne, majd eldobok mindent, hogy kiruccanjak a tengerentúlra – sóhajtott Rosa.

– Nos, a pletykákból arra következtetek, hogy a tegnapi hőstetted után képes lennél akár átúszni is azt a tengert – mondta Jacob gyengéden. – Őrült nőszemély!

Rosa megvonta a vállát.

– Ja, hogy az? Csak tettem a dolgomat, hiszen ismersz.

Josh homlokon csókolta a feleségét.

– Nem csak a külseje figyelemre méltó. És visszatérve New Yorkra, még semmi sem végleges, és ha tényleg nem akarod, hogy menjek, akkor nem megyek.

– Sokkal inkább az zavar, hogy Sarának említetted előbb.

– Hoppá – tátogta Jacob Josh felé, miközben Rosa így folytatta:

– De értem. Anyagilag megéri, így többet tudsz itthon lenni később, és ha egy egész futballcsapatot akarunk, minden segítségre szükségem lesz.

Josh felkapta Rosát, és köré fonta erős karját

– Este megbeszéljük, és eldöntjük – mondta. – Még semmit sem írtam alá, és tudod, hogy az én kis hercegnőm boldogsága a legfontosabb.

Hirtelen halk vonyítás hallatszott a kosárból. Hercegnő visszahúzta az egyik kis rosszcsontot magához, mire az apró kölyök bőszen szopni kezdte a szuka már így is sajgó emlőjét. Pongó és Csufi letelepedtek, és kíváncsian figyelték, szimatolták a kosárban fekvő újszülötteket.

– Ez az, Hercegnő, mondd meg nekik! – Jacob büszkén nézte a kiskutyákat, majd feltápászkodott. – Rendben, kedveseim, most jobb lesz, ha megyek, és segítek a férjemnek, mielőtt ő is vonyítani kezd. Itt ebédeltek?

5. fejezet

Rosa serényen rendezgette a portékáját kint a bolt előtt, többek között kutyamentőmellényeket és a legkelendőbb, állat formájú strandmatracokat. Amikor Cockleberry Baybe érkezett, fogalma sem volt arról, hogy mekkora piaca lesz a kisállattermékeknek. Kezdetben csak állateledelt, kiegészítőket és dizájner kutyaruhákat árult, és ebből remekül meg is élt. Most azonban feltárult előtte egy teljesen új világ az olyan termékekkel, mint például a házikedvenceknek való körömlakkok és csatok, vagy a személyre szabott születésnapi kártyák. Boldogan dudorászott, és élvezte a hátát érő meleg, júliusi napsütést, miközben egy állványra erősítette az akciós termékeket.

– Rosa Larkin?

A lány riadtan pördült meg.

– Bocs, hogy megijesztettelek. Azt hittem, észrevettél.

Rosa végigmérte az előtte álló fiatalembert. Körülbelül vele egyidős, amolyan szörfös srác típus, akiből Délnyugat-Angliában nem volt hiány, vállig érő szőkített tincsekkel és sötétkék, csillogó szemmel. Hasonló magasságú volt, mint Lucas Hannafore, és határozott vonalú állát rövid borosta borította.

– Semmi gond. Kicsit elkalandoztam. Rosa Smith vagyok, a Larkin a leánykori nevem. Ki keres?

– Scott vagyok, Scott Wilde, a Délvidéki Hírmondó riportere.

– És csak a neved vad, vagy a természeted is? – tette fel Rosa a kérdést gondolkodás nélkül, majd öntudatlanul felsóhajtott, ahogy felidézte saját vakmerő és boldogtalan serdülőkorát, mely bővelkedett ciderben, könnyű drogokban és kemény pofonokban.

– A hullámokban vagyok vad, bébi! – Scott szörföző mozdulatot imitált. – Leánykori nevet mondtál? Neked aztán korán bekötötték a fejed, mi?

Rosa azon kapta magát, hogy kissé elpirul a férfi szexi akcentusától.

– Szóval egy skót Scott vagy, ráadásul pimasz is. Skócia melyik részéről jöttél?

– Glencoe-ból. Glasgow-tól nem messze van. Jártál arra?

– Ami azt illeti, igen. Évekkel ezelőtt voltam egy iskolai kiránduláson, meg akartam keresni a Loch Ness-i szörnyet. Felvonóval mentünk, bár nem volt hó, és annyira féltem a magasban, hogy lefele menet be kellett kötni a szememet.

– Ismerem azt a helyet! – mondta Scott vigyorogva. – Ez vicces!

– Talán kívülről nézve az. És mi szél hozott ilyen messzire?

– Exeterben tanultam újságírást, és beleszerettem a környékbe, különösen a szörfözésbe.

– Ez a hely elvarázsol, igaz? – Rosa a szívére tette a kezét. – Még mindig Joe Fox a szerkesztő? – kérdezte tettetett könnyedséggel.

– Ó, hát ismered Joe-t?

Rosa összerezzent, ahogy a Joe-val való ismeretségének körülményeire gondolt, először a viszonyukra, majd arra a szörnyű esetre, amikor a férfi elhajított egy labdát a kutyájának, Suggsnak, aminek következtében Virsli és Rosa is lebukfencezett a Nyugati Szirtről.