Anne Helen Petersen

Jöttünk, láttunk, elegünk van

A fiatal felnőttek és a kiégés

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

A fordítás alapjául szolgáló mű

Anne Helen Petersen: Can’t Even

Copyright © 2020 by Anne Helen Petersen

All rights reserved.

Fordította Tóth Enikő Mária

Hungarian translation © Tóth Enikő Mária, 2021

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-543-160-1

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kustos Júlia

Szerkesztette: Jordán Gergely

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Tóth Viktor

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalomjegyzék

Bevezetés

Kiégett szüleink

Kis felnőtteket nevelni

Egyetemre bármi áron

Csináld, amit szeretsz, de akkor is mindennap dolgoznod kell, amíg csak élsz

Mitől lett ilyen pocsék a meló?

Hogyan marad ilyen pocsék a meló?

Mindent a technológia tart mozgásban

Mi az a hétvége?

Az agyonhajszolt milleniál szülő

Következtetés: Égesd fel!

Köszönetnyilvánítás

Előszó

A milleniáloknak nincs esélyük – ezt a címet adta Annie Lowrey a cikkének, amely a Covid19-járvány terjedése idején, hetekkel a karantén bevezetése után íródott, és számtalan példával támasztja alá, hogy a milleniálok{1} nemzedéke valóban szerencsétlen generáció. „A milleniálok a nagy gazdasági világválság utáni legsúlyosabb gazdasági visszaesés idején léptek ki a munkaerőpiacra – írja. – Adósságokkal terheltek, képtelenek vagyont felhalmozni, és nem túl hasznos, kilátástalan állásokban rekednek meg, így aztán sosem szerzik meg azt az anyagi biztonságot, amelyet a szüleik, nagyszüleik, sőt még az idősebb testvéreik is élvezhettek.” Most pedig, miközben elérhetnék keresőképességük legjobb éveit, „a 2008-ban kirobbant gazdasági világválságnál is súlyosabb összeomlással kell szembenézniük, és szinte biztosra vehetjük, hogy ez a modern amerikai történelem első olyan nemzedéke, amely végeredményben szegényebb lesz a szüleinél”.{2}

A millenniumi generáció sok tagjának a Lowrey-éhoz hasonló cikkek nem tűnnek nagy felfedezésnek; inkább megerősítésnek érzik őket: igen, szerencsétlen nemzedék vagyunk, de hát ezt már évek óta tudjuk. Még akkor is nagyon kevesen érezhettük magunkat valamiféle biztonságban, amikor a 2010-es évek nyugodtnak tűnő gazdasága idején emelkedett a tőzsdeindex. Valójában csak azt lestük, mikor csap be a mennykő vagy mikor zúdul ránk a hideg zuhany – mindegy, milyen hasonlattal próbáljuk leírni azt az érzést, hogy csak nagy nehezen tudunk valamiféle anyagi vagy munkahelyi biztonságot elérni, és közben biztosra vehetjük, hogy az egész semmivé fog válni. Nem számít, milyen keményen vagy milyen hosszú ideje dolgozik az ember, sem az, hogy mennyire elkötelezett a munkája iránt, és az milyen fontos a számára. Az út végén magány és rémület várja, és egyre csak azon töpreng, hogy a számára kijelölt út – ha ezt csinálod, ez lesz a jutalmad – hogyan tudott így félresiklani.

Ismétlem: a milleniálok közül kevesen lepődnek meg. Nem számítunk rá, hogy a munkahelyünk vagy a minket foglalkoztató cég hosszú életű lesz. Sokakat közülünk bármelyik pillanatban elsöpörhet az adósságok vihara. Kimerülünk az erőlködésben, hogy valamiféle egyensúlyt tartsunk fenn: a gyerekeinkkel, a kapcsolatainkban, az anyagi helyzetünkben. Hozzászoktunk a bizonytalansághoz.

Az Egyesült Államokban és világszerte több millió ember és sok-sok közösség számára a bizonytalanság évtizedek alatt életformává vált. A szegénység és a menekültéletmód hozzászoktatta őket. A nagy különbség az, hogy a milleniálok – főleg a középosztálybeli fehér bőrűek – nem voltak vevők erre a narratívára. Az előttünk járó nemzedékekhez hasonlóan mi is a meritokrácia és a kivételesség táplálékán nőttünk föl, mely szerint mindenkiben végtelenül sok lehetőség lakik, és csak kemény munka meg elszántság kell a kibontakoztatásukhoz. Ha keményen dolgozunk, aktuális társadalmi helyzetünktől függetlenül elérjük a biztonságot.

A milleniálok jóval a SARS-CoV-2 megjelenése megjelenése előtt kezdték belátni, mennyire üres, milyen mélységesen és elkeserítően valószerűtlen ez a történet. Megértettük, hogy az emberek azért szajkózzák továbbra is ezt a gyerekeik és a kortársaik előtt, a The New York Times vezércikkeiben és az önsegítő könyvekben, mert ha abbahagyják, azzal beismerik, hogy nemcsak az amerikai álom omlott össze – hanem maga Amerika. Hogy a visszatérő refrén – ez itt a lehetőségek országa, és jó szándékú szuperhatalom vagyunk – nem igaz. Ez mélységesen felkavaró felismerés, de azok az emberek, akik nem olyan szerencsések, hogy fehér bőrű középosztálybeli, amerikai állampolgárként forgolódjanak a világban, jó ideje tisztában vannak vele. Egyesek csak most kezdik felfogni ennek az összeomlásnak a mértékét. Mások már megértették, és életük végéig gyászolják.

A pandémia közepette írom ezeket a sorokat; mostanra egyértelművé vált, hogy a Covid19 mindent tisztázni fog. Világossá teszi, ki és mi számít igazán az életünkben; mire van szükségünk és mire vágyunk; ki gondol másokra, és ki csak saját magára. Rávilágít, hogy a nélkülözhetetlennek mondott dolgozókat valójában feláldozhatónak tekintik, és az évtizedekre visszanyúló rasszizmus – és a belőle eredő kiszolgáltatottság a betegséggel szemben – kitörölhetetlen nyomokat hagyott maga után. Rámutat a jelenlegi szövetségi vezetők alkalmatlanságára, a tudománnyal szembeni, régóta szított bizalmatlanság veszélyeire, és annak a következményeire, hogy az orvosi felszerelések gyártását üzleti alapokra helyezték, így aztán a profit mindenek fölött áll. Az egészségügyi rendszerünk összeomlott. A válságkezelési programunk összeomlott. A tesztelési kapacitásuk összeomlott. Amerika összeomlott – és vele együtt mi is.

Amikor a Covid19-vírus terjedni kezdett Kínában, az utolsó simításokat végeztem ezen a könyvön. Amikor elkezdték lezárni a városokat, a szerkesztőmmel elgondolkodtunk, hogyan reagáljunk a földcsuszamlásszerű gazdasági és fizikai változásokra, amelyek a betegség terjedését kísérték. De nem akartam minden egyes fejezetbe magyarázatokat beszúrni, mintha ezekről az új változásokról épp csak megfeledkeztem volna írás közben. Az nehezebb lett volna, ugyanakkor furcsán, hamisan csengett volna.

Inkább arra biztatom az olvasókat, hogy a könyvben szereplő minden állítást, minden anekdotát, a változás minden reményét tekintsék úgy, hogy azok felerősödtek és hangsúlyosabbá váltak. A meló ezelőtt is szar volt és bizonytalan; most még szarabbá és még bizonytalanabbá vált. Szülőnek lenni lehetetlenül fárasztó dolog volt; most még inkább lehetetlen, és egyenesen kimerítő. Ugyanez vonatkozik arra az érzésre, hogy a munka soha nem akar véget érni, hogy a szakadatlan hírfolyam megfojtja a benső életünket, és hogy túlságosan fáradtak vagyunk ahhoz, hogy igazi szabadidőhöz vagy pihenéshez juthassunk. A következő néhány év hatása nem fogja megváltoztatni a milleniálok viszonyulását a kiégéshez, sem az azt okozó bizonytalansághoz. Ha mégis történik valami, az csak még mélyebben bele fog vésődni a nemzedékünk közös identitásába.

Ám ennek nem kell így lennie. Ennek a könyvnek ez a refrénje, ami szintén igaz marad. Talán csak egy szilárd kiindulópont kell ahhoz, hogy felvegyük a harcot ezen érzés ellen: lehetőség, de nemcsak az elmélkedésre, hanem arra is, hogy felépítsünk valami újat, másfajta életmódot azokon a romokon, azzal az éleslátással, amit a pandémia hozott magával. Nem egy utópiáról mint olyanról beszélek. Arról beszélek, hogy más módon kell gondolkodnunk a munkáról, a személyes értékről és a nyereségérdekeltségről – és arról a radikálisan új gondolatról, hogy mindannyian fontosak vagyunk, sőt valójában nélkülözhetetlenek, és megérdemeljük a törődést és a védelmet. Nem a munkaképességünk miatt – egyszerűen azért, mert vagyunk. Aki ezt túlságosan meredek gondolatnak tartja, nem tudom, hogyan vehető rá arra, hogy másokról gondoskodjon.

Igaz – ahogy Annie Lowrey állítja –, hogy a milleniáloknak nincs esélyük. Legalábbis a jelenlegi rendszerben nincs. De ugyanez az ijesztő jóslat áll az X generáció és a baby boomerek nagy tömegeire is, és a Z generációnál csak rosszabbodni fog a helyzet. A pandémia globálisan rávilágít, hogy nem egyetlen generáció omlott össze, ment tönkre vagy vallott kudarcot. Hanem maga a rendszer.

Bevezetés

– Szerintem egy kicsit kiégtél – jegyezte meg jóindulatúan a szerkesztőm a BuzzFeednél, akivel Skype-on beszélgettünk. – Kivehetnél pár nap szabit.

2018 novemberét írtuk, és az igazat megvallva megsértődtem a gondolattól.

– Nem vagyok kiégve! – vágtam vissza. – Csak azon gondolkozom, miről írjak legközelebb.

Amióta csak emlékszem, szinte szünet nélkül dolgozom: először egyetemistaként, azután tanárként, most pedig újságíróként. 2016-ban és 2017-ben politikusokat követtem kampánykörútjukon az egész országon át: sztorikra vadásztam, és gyakran több ezer szót írtam naponta. Novemberben egy héten át a texasi tömegmészárlás túlélőivel készítettem interjúkat, ahonnan egyenesen egy Utah állambeli városkába utaztam. Ott több tucat nő történetét hallgattam meg, akik megszöktek egy többnejűséget hirdető szektából. Életbevágóan fontos és felkavaró munka volt – éppen ezért volt olyan nehéz abbahagyni. Ráadásul már pihentem a választás után. Állítólag fel voltam frissülve. És hogy minden alkalommal a könnyeimmel küzdöttem, amikor a szerkesztőimmel beszéltem? Annak semmi köze nem volt az egészhez!

Mégis belementem, hogy kivegyek pár napot közvetlenül hálaadás előtt. És tudják, mihez kezdtem? Meg akartam írni a következő könyvem vázlatát. Nem ezét a könyvét; egy sokkal nehezebb, rám erőltetett munkáról volt szó. Természetes, hogy attól nem éreztem jobban magam, mert csak még többet dolgoztam. Ám ekkor már tényleg nem éreztem semmit. Az alvás nem segített, és a testmozgás sem. Masszíroztattam, és elmentem kozmetikushoz, ami jólesett, de csak átmeneti volt a hatás. Az olvasás valamennyire jót tett, de ami igazán érdekelt, az a politikával volt kapcsolatos, és újra visszavezetett azokhoz a témákhoz, amelyek annyira kimerítettek.

Amit novemberben éltem át, egyáltalán nem volt újdonság a számomra. Hónapok óta úgy éreztem lefekvés előtt, hogy még az a pár lépés is meghaladja az erőmet, amit a kanapétól az ágyig meg kell tennem. A nyaralás nyomasztott – pontosabban a nyaralás is csak egy újabb tétel volt a tennivalók listáján, amit le kellett tudnom. Vágytam a barátaim társaságára, ugyanakkor a terhemre voltak, de miután New Yorkból Montanába költöztem, képtelen voltam időt szánni új barátságok kialakítására. Zsibbadt voltam és érzéketlen. Egészen eltompultam.

Visszatekintve úgy látom, hogy teljes mértékben, rettentesen, száz százalékig ki voltam égve – de nem ismertem fel a bajt, mert az érzéseim egyáltalán nem hasonlítottak arra, ahogyan a kiégést valaha is jellemezték vagy leírták. Nem tapasztaltam hirtelen zuhanást, nem omlottam össze, és nem regenerálódtam a tengerparton vagy egy magányos erdei lakban. Azt gondoltam, a kiégés olyan, mint a nátha: elkapod, aztán kigyógyulsz belőle – így aztán egyáltalán nem ismertem fel a problémát. Hónapokon át kihunyó parázsként pislákoltam.

Amikor a szerkesztőm felvetette, hogy ki vagyok égve, tiltakoztam. Az A típusú teljesítménykényszeresekre jellemző módon én sem mentem fejjel a falnak, hanem igyekeztem megkerülni. A kiégés mindannak ellentmondott, amit addig a saját munkaképességemről és újságírói hivatásomról gondoltam. De hiába tiltakoztam a kiégés szó ellen, egyértelműen látszott, hogy valami összeomlott bennem. A tennivalók listája – különösen az alsó fele – hétről hétre újratermelődött, és a szégyenletes elmaradások csinos kupaca egyre nőtt.

Ezek a feladatok nem voltak elengedhetetlenül fontosak. Csak az unalmas mindennapi élet fenntartását szolgálták. De bármi történt, nem tudtam rávenni magam, hogy megéleztessem a késeket, elvigyem a cipészhez a kedvenc csizmámat vagy kitöltsem a papírokat, elintézzem a telefonhívást és megkeressem a bélyeget, hogy nyilvántartásba tudjam vetetni a kutyámat. A szobám sarkában ott állt egy doboz a barátomnak szánt ajándékkal, amit hónapok óta el akartam neki küldeni; a konyhapulton meg egy egész jelentős összegű, kontaktlencsékre szóló kedvezménykupon hevert. Ezek a nagy erőfeszítést követelő, de kevés jutalmat ígérő feladatok egyformán lehetetlennek tűntek.

Tudtam, hogy nem vagyok egyedül ezzel az ellenállással a tennivalók listájával szemben: az interneten hemzsegtek az olyan emberek esetei, akik arra sem vették a fáradságot, hogy felvetessék magukat a választói névjegyzékbe, benyújtsák a kárigényüket a biztosítónak vagy visszaküldjék az interneten rendelt ruhadarabokat. Ha nem tudtam kitalálni, miről írjak a munkaadómnak, legalább arról írhattam, amit viccesen „ügyintézési paralízisnek” neveztem el. Azzal kezdtem, hogy átnéztem egy nagy adag, leginkább milleniálok tollából származó cikket, amelyeket milleniáloknak szóló weblapokon tettek közzé, és a „felnőttség” okozta mindennapos feszültségről szóltak. A „felnőttség” szó azt a félelmet vagy büszkeséget írja le, amelyet a szüleink kötelességének tartott feladatok elvégzésekor érzünk. Az egyik cikk szerint: „A modern milleniál a felnőttséget mindenekelőtt cselekvések sorozatának tartja, nem pedig létállapotnak. Így jön létre a »felnőttködni« ige.” És a »felnőttködés« nagy részét az teszi ki, hogy elvégezzük a tennivalók listájának alján tanyázó feladatokat, még ha ez nehezünkre esik is.

Ahogy ezt olvastam, rájöttem, hogy valójában háromfajta felnőttfeladat létezik:

1. Ami azért idegesítő, mert korábban soha nem csináltad (adóbevallás, barátkozás az iskolán kívül).

2. Ami azért idegesítő, mert rávilágít: a felnőttség annyit jelent, hogy teljesen érdektelen dolgokra kell pénzt költeni (porszívóra, fűnyíróra, borotvára).

3. Ami több mint idegesítő: időrabló és feleslegesen bonyolult (pszichológust keresni, leadni az orvosi számlákat visszatérítés céljából, lemondani a kábeltévét, kiiratkozni az edzőteremből, törleszteni a diákhitelt, utánanézni és megigényelni az állami támogatást).

A »felnőttködés« – tágabb értelemben a tennivalók elvégzése – nehéz dolog, mert a modern világban élni egyrészt könnyebb, mint bármikor a történelem során volt, ugyanakkor leírhatatlanul bonyolult. Ebben az összefüggésben világossá vált, miért menekülök a feladatok elől, amelyek a tennivalók listáján várnak rám. Mindegyikünknek minden nap van egy listája, amit el kell végeznünk. Ezekre kell elsősorban összpontosítanunk a mentális energiánkat. Ám ez az energia véges, és ha megpróbálunk úgy tenni, mintha kimeríthetetlen lenne, akkor utolér a kiégés.

De az én esetemben a kiégés több volt, mint az elvégzetlen feladatok felhalmozódása. Ha őszinte akartam lenni magamhoz – annyira őszinte, hogy attól kellemetlenül érzi magát az ember –, a feladatlista csupán egy sokkal súlyosabb probléma kézzelfogható megjelenési formája volt. Nem a napi rutinommal volt baj. Volt valami olyan gond, ami felnőtt életem során egyre csak súlyosbodott.

Az az igazság, hogy minden feladat elvont volna attól, ami – sok más milleniálhoz hasonlóan – a legfontosabb dolgommá vált: állandóan dolgozni kell. Hol tanultam, hogy állandóan dolgozni kell? Az iskolában. Miért dolgoztam állandóan? Mert féltem, hogy nem kapok állást. Miért dolgozom állandóan, amióta állást kaptam? Mert félek, hogy elveszítem, és mert a munkaerőértékem és az emberi értékeim kibogozhatatlanul összefonódnak. Nem tudtam szabadulni a bizonytalanság érzésétől – hogy mindaz, amiért dolgoztam, egyszeriben semmivé válhat –, sem pedig összeegyeztetni ezt azzal az elképzeléssel, amivel gyerekkorom óta együtt élek: ha elég keményen dolgozom, minden jól fog alakulni.

Tehát készítettem egy olvasmánylistát. Olvastam arról, hogyan befolyásolja a szegénység és a bizonytalan gazdasági helyzet a döntéshozó képességünket. Tanulmányoztam a diákhitel és az ingatlantulajdonlás sajátos tendenciáit. Láttam, hogy az 1980-as és 90-es évek „összehangolt nevelésként” ismert szülői magatartása milyen kapcsolatban állt azzal, hogy a szabad, kötetlen játékot felváltották a szervezett tevékenységek és a sportbajnokságok. Kezdett kialakulni egyfajta keret – és ezt a keretet én egy az egyben ráhúztam a saját életemre, ami arra késztetett, hogy újraértelmezzem a saját történetemet meg azt a módot, ahogy ezt narratívába rendezem. Hosszú sétát tettem a párommal, aki – ellentétben az én „régi milleniál” énemmel – az Y generáció csúcsidőszakában, oktatási és pénzügyi szempontból még versengőbb környezetben nőtt fel. Eszmét cseréltünk: mi változott a kettőnk gyermekkora között eltelt néhány év alatt? Milyen példát láttunk a szüleinktől, és hogyan ültették el bennünk azt az elképzelést, hogy a munka teljesen felemészti az embert? Mit gondolunk a „szabadidő” céljáról? Mi történt az egyetemen, amitől elhatalmasodtak a munkamániás hajlamaim? Miért tölt el jó érzéssel, hogy a karácsonyról írtam a disszertációmat?

Elkezdtem írni, hogy választ adjak ezekre a kérdésekre, és nem tudtam abbahagyni. A vázlatom egyre dagadt: háromezer, hétezer, majd tizenegyezer szó. Egy nap alatt négyezer szót írtam, de úgy éreztem, nem haladok semerre. Formába öntöttem azt a mindenütt jelen lévő állapotot, ami annyira ismerős volt, hogy észre sem vettem, hogy az egyfajta állapot. Egyszerűen ilyen volt az életem. Most azonban nyelvi eszközöket gyűjtöttem a leírásához.

Nem csak a saját tapasztalataimról írtam a munka, az ügyintézési paralízis és a kiégés kapcsán. Annak a világnak a munkamoráljáról, szorongásairól és kimerültségéről írtam, amelyben felnőttem; arról a környezetről, amelyben egyetemre jelentkeztem és állást kerestem; arról, hogy milyen volt a valóságban átélni a nagy gazdasági világválság óta a legsúlyosabb összeomlást; meg a digitális technológia és a közösségi média gyors elterjedéséről és állandó jelenlétéről. Röviden: arról írtam, milyen milleniálnak lenni.

* * *

A kiégést először 1974-ben ismerték el pszichológiai diagnózisként. A szót Herbert Freudenberger pszichológus használta olyan esetekre, amikor a túlterhelés fizikai vagy mentális összeomlást eredményezett.{3} A kiégés a kimerüléstől lényegileg különböző kategória, bár a kétfajta állapot összekapcsolódik. A kimerültség annyit tesz, hogy az ember elér egy pontra, ahonnan már nem tud továbblépni; a kiégés viszont azt jelenti, hogy eléri azt a bizonyos pontot, de tovább hajszolja magát, napokon, heteken vagy akár éveken át.

Ha az ember a kiégés állapotában van, a kimerítő feladat elvégzését követő elégedettség érzése (Sikerült a záróvizsgám! Befejeztük azt az óriási projektet!) nem következik be. „A kiégés állapotában tapasztalt kimerültség egyesíti magában a befejezettség állapota utáni intenzív vágyat azzal a kínzó érzéssel, hogy azt az állapotot lehetetlen elérni, és hogy mindig megmarad valamiféle igény, szorongás vagy figyelemelterelés, amit nem lehet elnémítani – írja Josh Cohen, a kiégésre specializálódott pszichoanalitikus. – Akkor érzi az ember a kiégést, amikor minden belső erőforrását kimerítette, és mégsem képes megszabadulni az ideges késztetéstől, hogy ennek ellenére továbbhaladjon.”{4} A tompa kimerültség érzése soha nem múlik el igazán – akkor sem, ha alszunk vagy ha nyaralni megyünk. Az a tudat, hogy éppen csak sikerül a felszínen tartanod magad, és a legkisebb változás – egy betegség, egy lerobbant kocsi vagy egy elromlott bojler – elég ahhoz, hogy elsüllyesszen a családoddal együtt. Az élet egyetlen, soha véget nem érő tevékenységlistává silányítása, az az érzés, hogy olyan dolgozó robottá alakítottad át magad, amelynek történetesen testi funkciói is vannak, és amelyeket minden erődet megfeszítve igyekszel figyelmen kívül hagyni. Az az érzés, mondja Cohen, hogy az elméd hamuvá vált.

A kiégésről szóló írásában körültekintően visszautal az előzményekre: az ő megfogalmazása szerinti „melankolikus életuntság” szerepel a Prédikátor könyvében, Hippokratész is diagnosztizálja, és jelen van a reneszánsz idején mint az „elkerülhetetlen változás” érzése által okozott zavarodottság tünete. Az 1800-as évek végén a neuraszténia vagy idegkimerültség a „modern ipari élettempó és feszültség” miatt kimerült betegeket sújtotta. A kiégés mint általános állapot nem (egészen) új jelenség.

De a jelenkori kiégés az intenzitását és az előfordulását tekintve különbözik a korábbiaktól. Azok az emberek, akik kiszámíthatatlan időbeosztású értékesítői állásukat próbálják egyben tartani, miközben Uber-fuvarokat vállalnak és igyekeznek „bébicsőszt” keríteni: kiégnek. A startup cégek dolgozói, akiket elegáns étkeztetőcégek etetnek és ingyenes mosodai szolgáltatást kapnak, emellett hetven percet utaznak a munkahelyükre: kiégnek. A szerződéses egyetemi oktatók, akik élelmiszerjegyeken tengetik az életüket, miközben a kutatási eredményeiket próbálják publikálni, hogy megcsípjenek egy véglegesített állást: kiégnek. A szabadúszó grafikusok, akik saját maguk osztják be az idejüket, de nincs egészségbiztosításuk és fizetett szabadságuk: kiégnek. A kiégés olyan általános jelenséggé vált, hogy 2019 májusában az Egészségügyi Világszervezet (WHO) hivatalosan elismerte mint foglalkozási ártalmat, amelyet a nem megfelelően kezelt krónikus munkahelyi stressz okoz.{5} A kiégés egyre inkább – és a milleniálok között fokozottan így van – többet jelent egyszerű átmeneti állapotnál. A mai korra jellemző betegséggé vált.

Bizonyos tekintetben érthető, hogy a milleniálok szenvedik meg leginkább ezt a jelenséget: bár ezt a nemzedéket gyakran gyengén teljesítő egyetemisták tömegeként mutatják be, a valóságban most éljük át felnőttkorunk legkiszámíthatatlanabb, szorongással teli éveit. A Pew Research Center{6} szerint a legfiatalabb, 1996-os születésű milleniálok 2020-ban huszonnégy évesek. A legidősebb, 1981-es születésűek a harminckilencet töltik be. A demográfiai előrejelzések azt mutatják, hogy jelenleg az Egyesült Államokban minden más generációnál többen vagyunk – 73 millióan.{7} Nem az első állásunkat keressük, hanem a következő lépést akarjuk megtenni, és a meglevő munkahelyünkön beleütközünk a bérplafonba. Nemcsak a saját diákhitelünket törlesztjük, de azon is elkezdtünk gondolkodni, hogyan kezdjünk takarékoskodni a gyerekeink számára. Egyensúlyozni próbálunk az egekbe szökő lakásárak és a gyermekgondozási költségek és az egészségbiztosítási díjak között. És a beígért biztonságos felnőttkor nem akar beköszönteni, akárhogy szervezzük is az életünket, és bármilyen erősen meghúzzuk a már egyébként is szoros nadrágszíjat.

Mielőtt a „milleniál” elnevezés egybeforrt a nemzedékünkkel, más nevekkel is próbálták megjelölni az X generációt követően született milliókat. Ezek a megjelölések érzékeltetik, milyen elképzelés élt rólunk a köztudatban: az „éngeneráció” nem túl tapintatosan céloz a velünk kapcsolatban megfigyelt énközpontúságra, az „Echo Boomers” pedig arra a tényre utal, hogy szüleink túlnyomó többsége az amerikai történelem legnépesebb (és legnagyobb befolyással bíró) generációjához tartozik.

A „milleniál” megjelölés – és a szorongás, amely ma is együtt jár vele – a 2000-es évek közepén alakult ki, amikor generációm első hulláma kilépett a munkaerőpiacra. Túl nagyok az elvárásaink, vetették a szemünkre, és a munkaerkölcsünk nem megfelelő. A széltől is óvtak minket, naivak és a világ dolgaiban teljesen tapasztalatlanok voltunk – és ezek a vélemények megcsontosodtak a nemzedékünkkel kapcsolatban, tekintet nélkül arra, hogyan néztünk szembe és vészeltük át a nagy gazdasági visszaesést, mennyi diákhitelt törlesztünk és a felnőttlét milyen sok mérföldköve vált elérhetetlenné számunkra.

Ironikus, hogy a milleniálokat leginkább azzal szokás jellemezni, hogy azt hisszük, mindenkinek érem jár, bármilyen hátul kullog is a versenyben. Miközben az egész generációnk azért küzd, hogy megszabaduljunk attól az elképzeléstől, hogy mindenki egyedi és értékes a maga módján, a legtöbb milleniál nem azt mondja a felnőtté válásról, hogy különlegesnek tartotta magát, hanem hogy a tágabb értelemben vett „siker” volt a legfontosabb dolog a világukban. Keményen dolgozol, és egyetemre mész, keményen dolgozol az egyetemen, és sikeres leszel. Ez ugyan másféle munkamorál, mint a „reggeltől estig dolgozunk a földeken”, de mégis csak munkamorál.

Ennek ellenére rajtunk ragadt ez a fajta megítélés. Hamarosan világossá válik, hogy ez a szívósság részben az 1980-as és 90-es évek gyermeknevelési szokásait érintő, lassan kicsírázó szorongásnak tulajdonítható, mivel a boomerekben megmaradt az aggodalom azzal kapcsolatban, ahogyan minket neveltek, amit aztán a generációnk általános kritikájára fordítottak át. Ez részben abból is ered, hogy sokunknak tényleg nagy elvárásai és ellentmondásos elképzelései voltak a világ működéséről – ezeket az elvárásokat és elképzeléseket a szüleink, tanáraink, barátaink és a minket körülvevő média bonyolult, önmagát erősítő kapcsolatrendszeréből szívtuk magunkba. A milleniálok neveltetésének legfontosabb üzenete megtévesztően egyszerű volt: minden út az egyetemre vezet, ahonnan – még több munkával – elérjük az amerikai álmot, ami talán már nem a szép kertvárosi házról szól, de a család feltétlenül szerepel benne, meg az anyagi biztonság, és a végeredmény: valami boldogságféle.

Minket arra neveltek, hogy higgyünk benne: ha keményen dolgozunk, legyőzhetjük a rendszert – az amerikai kapitalizmust és a meritokráciát –, de legalábbis kényelmesen belesimulhatunk. De a 2010-es évek végén történt valami. Felnéztünk a munkánkból, és rájöttünk, hogy a rendszert nem lehet legyőzni, hiszen maga a rendszer omlott össze. A nagy gazdasági világválság óta mi vagyunk az első generáció, amelyben sokaknak rosszabbul megy a sora, mint a szüleinek. A felfelé irányuló társadalmi mobilitás általános trendje végül az ellenkezőjére fordult, keresőképességünk legjobb éveinek kellős közepén. Belefulladunk az adósonként 37 000 dollárra becsült diákhitelbe, amely tartósan visszahúz minket pénzügyi értelemben. Jóval többen költözünk az ország legfelkapottabb vidékeire, hogy megtaláljuk álmaink pörgős és irigylésre méltó állását. Sokkal kevesebb pénzt tudunk félretenni, és sokkal többet költünk a gyerekeinkre, a lakbérre vagy – ha elég szerencsések vagyunk, és letesszük az önrészt – a jelzáloghitel törlesztésére. A legszegényebbek közülünk egyre szegényebbé válnak, a középosztálybeliek pedig kétségbeesetten próbálnak megkapaszkodni.

És ez csak a dolog anyagi része. Jobban szorongunk, és depressziósabbak is vagyunk. A legtöbben inkább könyvet olvasnánk, de annyira kifáradunk, hogy csak arra marad erőnk, hogy bambán görgessük a telefonunkat. Nagyobb valószínűséggel kötünk rossz egészségbiztosítást – ha egyáltalán kötünk valamilyet –, és nemigen tudunk félretenni a nyugdíjas éveinkre. A szüleink lassan elérik azt az életkort, amikor egyre inkább a segítségünkre szorulnak, pénzügyi vagy más tekintetben.

Az egyetlen mód, hogy ezt az egészet fenntartsuk, ha szakadatlanul összpontosítunk: soha nem állunk meg, egyetlen pillanatra sem. De elérünk egy pontot, amikor már nem mehetnek így tovább a dolgok. Lehet, hogy a diákhitel okoz gondot, de ennél többről szól a dolog. Jöhet egy gazdasági visszaesés, de ez még nem minden. Nincsenek jó állások, de ennél is többről van szó. Arról a mindent elsöprő érzésről, hogy futóhomokra akarunk szilárd alapot építeni. Eric Klinenberg szociológus megfogalmazása szerint ez az az érzés, hogy „benne van a levegőben a kiszolgáltatottság”.{8} A milleniálok együtt élnek annak a realitásával, hogy mindig dolgozni fogunk, meghalunk, mielőtt visszafizetjük a diákhitelt, esetleg a gyerekeink is csődbe mennek, ha gondoskodni akarnak rólunk, vagy elpusztulunk, amikor bekövetkezik a világvége. Túlzásnak tűnhet – de újabban mindez már elfogadott, és iszonyatos súllyal nehezedik ránk az élet terhe ilyen érzelmi, testi és anyagi bizonytalanság mellett, különösen akkor, amikor oly sok társadalmi intézmény megbukni látszik – az egyháztól a demokráciáig –, amelyek korábban útmutatást és biztonságot adtak az embereknek.

Úgy érezzük, soha nem volt még ilyen nehéz az életünket – és a családunkat – rendben tartani, megőrizni a fizetőképességünket, és felkészülni a jövőre, főleg hogy szigorú és gyakran ellentmondásos elvárásoknak kell megfelelnünk. Dolgozzunk keményen, ugyanakkor küzdjük ki a munka és a magánélet egyensúlyát. Hihetetlenül gondos anyák legyünk, de semmiképpen sem helikopterszülők, akik folyton ott köröznek a gyerek körül, lesve annak minden lépését. A feleségünket kezeljük egyenrangú partnerként, de ne adjuk fel a férfiasságunkat. Építsük fel az imázsunkat a közösségi médiában, de éljünk hiteles életet. Legyünk naprakészek, otthonosak, és legyen határozott véleményünk az eszeveszett tempóban száguldó hírfolyammal kapcsolatban, de azért ne hagyjuk, hogy a fent említett feladataink elvégzését bármilyen módon befolyásolja.

Mindezt egyszerre kell megkísérelnünk, nagyon csekély támogatás mellett és biztonsági háló nélkül – ettől válnak a milleniálok kiégett generációvá. Más generációkban is vannak kiégett emberek; ez nem is kérdés. A kiégés végeredményben annak a tünete, hogy modern kapitalista társadalomban élünk. A nehézségeink sok tekintetben eltörpülnek más korszakokéhoz képest. Nem vészeltük át a nagy gazdasági világválságot, nem sújtott minket a világháború katasztrofális embervesztesége. A tudomány vívmányai és a modern orvoslás sok fontos tekintetben javítottak az életminőségünkön, de a pénzügyi csapások mégsem változtattak életünk gazdasági értelemben vett pályaívén; nem vívunk „nagy” háborúkat, csak folyamatos, nagyon népszerűtlen küzdelmet folytatunk a kormány ellen olyan gazdasági környezetben, ahol a stabilitáshoz vezető egyetlen út a hadsereg, és ez aláássa a kormányba vetett bizalmunkat. Aztán ott van a klímaváltozás, ami olyan horderejű globális erőfeszítést és a rendszer teljes átalakítását igényli, hogy nincs az a nemzedék vagy ország, amely egymagában meg tudna vele birkózni.

Mindent áthat az az érzés, hogy a modern társadalom bizonyos elfogadott csodái ellenére elértük a lehetőségeink határát. És mégis küszködünk, mert nem tudunk jobbat. A milleniálok számára a kiégés alapélmény: ez írja le legjobban, milyenné neveltek minket, hogyan kapcsolódunk a világhoz, hogy vélekedünk róla, és különösen a mindennapi tapasztalatainkat. És ez nem egyéni vélemény. Ez számunkra az alapállapot.

{1} Milleniál vagy Y generáció: az 1982–1995 között születettek, a posztmodern világ szülöttei, akik a 2001. szeptember 11. utáni krízisperiódusban élték fiatalkorukat. (A ford.)

{2} Annie Lowrey, Millennials Don’t Stand a Chance, The Atlantic, 2020. 04. 13.

{3} H. J. Freudenberger, Staff Burn-Out, Journal of Social Issues, 1974, 30, 159–165.

{4} Uo.

{5} Burn-out an “occupational phenomenon”: “International Classification of Diseases. World Health Organization, 2019. 05. 28.

{6} Pártsemleges, Washington D. C. székhelyű kutatóközpont, amely közvélemény-kutatást, demográfiai kutatásokat, médiatartalom-elemzéseket és egyéb társadalomtudományi kutatásokat végez. (A ford.)

{7} Richard Fry, Millennials Projected to Overtake Baby Boomers as America’s Largest Generation, Pew Research Center, 2018. 03. 01.

{8} Erik Klinenberg (2018), Palaces for the People: How Social Infrastructure Can Help Fight Inequality, Polarization, and the Decline of Civic Life, New York, Crown, 10.