Fordította

Bíró Péter

RÖVID HELYZETÉRTÉKELÉS

Tegnap visszamentem a helyre, ahol a távoli őseim több száz olyan könyvet halmoztak fel, amelyet sikerült megmenteniük a pusztulástól. Az apám és előtte az ő apja is úgy tartotta, hogy ez a hely ad otthont az előttünk létezett civilizáció utolsó és így felbecsülhetetlen értékű emlékeinek. A polcokon sorakozó összes mű a Katasztrófa előtt élt emberek életéről szól, és segít elképzelni mindazt, ami akkor vár majd ránk, amikor eljön az idő, és visszatérhetünk a felszínre.

Kinyitottam a tolóajtós beépített szekrényt, amelyben több ezer, kizárólag az olvasáshoz használható gyertyát tartottunk, és meggyújtottam egyet közülük. Ha a többiek megtudnák, hogy ekkora készlet rejtőzik a sorbonne-i telephelyünkön a remegő lángú fényforrásból és gyufából, abban a szent pillanatban megpróbálnának megszabadítani tőle, hogy aztán aranyáron árulhassák az egész Balparton. Én vagyok az egyetlen, aki tud ennek a kincsnek a létezéséről. Apám, mielőtt meghalt volna, ünnepélyesen megesketett, hogy senkinek nem fogok beszélni róla, még a majdani feleségemnek sem. Csak és kizárólag az elsőszülött fiamnak fedhetem majd fel a titkot, miután megtanult írni és olvasni, mert utánam neki kell vigyáznia a könyvekre, és továbbadnia a titkot a saját fiának.

Mi történik, ha csak lányom születik? – tehetné fel bárki a kérdést.

Ilyesmire mindeddig nem akadt példa (a számításaim szerint a nemzetségünk több mint húsz generáció óta áll fenn), de ha mégis megszakadna a vérvonal, úgy vélem, nem tehetnénk mást, minthogy alkalmazkodunk az új helyzethez, de értelmetlen és felesleges dolog előre töprengeni ilyesmin, hiszen előbb még meg kell majd találnom a nőt, aki tetszik, vagy legalábbis megfelel a célnak, és persze az sem ártana, ha egyikőnk sem bizonyulna terméketlennek.

Addig is úgy döntöttem, folytatom az elbeszélést, amit még az őseim kezdtek el írni, hogy megőrizzék az emlékünket és ami tanúságtételként szolgálhat az elkövetkező generációk számára. Időnként úgy érzem, a feledés olyan elkerülhetetlen folyamat, amely ellen én és az elődeim reménytelennek tűnő harcot vívunk. A metrólakók nem ismernek más élőhelyet, csak a Metró 2033-at, vagyis a Balpartot, ezt az alagutakból, folyosókból és állomásokból álló homályos világot. Bárki mondhatná, hogy – mivel én magam is itt születtem – nekem sincs összehasonlítási alapom, de kár lenne figyelmen kívül hagyni a felbecsülhetetlen értékű könyveket és a bennük sorakozó csodálatos képeket, amelyeken kápráztató fényben fürdő vidékek sora, az égbolt és a harsogó színekben pompázó, végtelen látóhatár, a dúsan és vadul burjánzó növényzet, az áttetsző vizű óceánok látványa tárul fel az emberfia előtt. A metrólakók többsége nem is tudja, hogy az őseik innen, ezekről a csodálatos helyekről űzettek ki hajdanán, és hogy ez az esemény, amelyet a Felemelkedés vallása bűnbeesésként emleget. Nem is sejtik, hogy a felszínre való visszatérés mítosza mögött egy olyan, egykor valóságként megtapasztalt életforma húzódik meg, amelynek lassanként az emléke is kiveszik belőlük. Nem látják az összefüggést a szerintem kegyetlen, sőt barbár (bár kétségkívül hasznos) büntetésként alkalmazott felszínre taszítás és a Katasztrófa között, amely arra kényszerítette az embereket, hogy a föld gyomrába meneküljenek. Pedig a néhány generáció óta egyre nagyobb számban előforduló változásokat látva felmerülhetett volna bennük, hogy a Metró 2033 nem az emberi faj természetes közege, élettere. Felbukkantak például a nájtok, akik úgy látnak a sötétben, mintha folyamatosan lobogó lángok fényében néznék a világot; a vakondok, akik lépésnyire sem látnak maguk elé, de hihetetlenül éles a hallásuk; a vibek, akiknek dúsan növő hajzata és szőrzete érzékeny antennaként a legapróbb mozgást, rezdülést is érzékeli százlépésnyi sugarú körben, illetve a jósok, ezek a hatalmas fejű gyerekek, akik a tőlük több száz, több ezer méternyire, sőt akár a jövőben zajló eseményeket is képesek látni. A mutációk egy időben tűntek fel a különböző állomáscsoportokon és önálló állomásokon, ami azt bizonyítja, hogy nem a víz, a levegő, a táplálék, a belterjesség vagy bizonyos állatok okozzák, hanem az ellenséges közeghez való alkalmazkodás kényszere.

A Balparton jelenleg tíz állomáscsoport és tizenhat önálló állomás található. Ha úgy olvassa ezeket a sorokat, hogy mindeddig – szerencsés módon – még csak nem is hallott a Metró 2033-ról, tudnia kell, hogy az állomáscsoportok több összeolvadó állomásból állnak (ezek száma kettő és kilenc között változhat), az önálló állomások pedig, amint azt a nevük is mutatja, nem tartoznak egyetlen csoportosuláshoz sem.

A Balpart legfontosabb állomáscsoportja a Montparnasse (más néven a Felemelkedés), amely túl azon, hogy a legnépesebb és legcentrálisabb elhelyezkedésű, a Felemelkedés vallás központja is egyben. A Gare, a Pasteur, a Gaîté, a Quinet, a Vavin, a Dame-des-Champs, a Bienvenüe, a Falguière és a Placide állomásokat foglalja magában, és hagyományosan szoros kapcsolatban áll a 4P (Pernety, Plaisance, Porte-de-Vanves, Potagers) és a Versailles (Porte-de-Versailles, Convention, Vaugirard) állomáscsoporttal.

A második legjelentősebb állomáscsoport az Italie (vagy Kis-Kína), amely a Place, a Gobelins, a Marcel, a Campo-Formio, a Tolbiac, a Maison-Blanche és a Porte-d’I állomásokat egyesíti. Amióta sikerült megállapodást kötnie a Villejuif és az Ivry állomáscsoportokkal, a befolyása és a hatalma egyre inkább vetekszik a Montparnasse-éval. A Mairie d’Ivry felé közvetlen hozzáférése van az RER C vonalához, amely, bár nem ismerjük a pontos hosszát, nagyon ígéretesnek tűnik az állattartás és a növénytermesztés szempontjából.

A sorban következő a Maubourg állomáscsoport (École-Militaire, Tour); az Odéon (Germain-des-Prés, Mabillon, Sulpice, Odéon, Sorbonne, Michel); a Bac (Orsay, Assemblée, Solferino, Rue, Babylone), illetve a Baloubouffe (Balard, Lourmel, Boucicaut, Félix-Faure), amely a Balpart első számú hal-, rák-, kagyló- és víziherkentyű-ellátója.

Az elszigetelt állomások önállósága jelentős részben a nagy hatalmú szomszédaik jóindulatától függ. Némelyikük önszántából helyezte magát egy-egy nagyobb állomáscsoport védelme alá, amely aztán persze rövid időn belül magába fogja olvasztani őket. A Censier például az Italie-tól kért védelmet a Monge fosztogatóival szemben, a Duroc pedig, amelyen mindenkinek át kell haladnia, aki a Balpart nyugati területei felé igyekszik, a hatalmas Montparnasse-nak adja le a fizetőkapuk őrületes bevételének egy részét.

Nem feledkezhetünk el a nomád bandákról, amelyek nem tartoznak egyetlen csoportosuláshoz vagy állomáshoz sem. Egy részük fosztogatásból, rablásból él, folyamatos harcban áll a milíciákkal, és ha elkapják egy-egy tagjukat, szinte biztos, hogy felszínre taszításra ítélik a szerencsétlent. A Kufárok bandája az általában erősen védett és nehezen megközelíthető helyiségekben hátrahagyott fegyverek és lőszerek után kutat a járatok mélyén (ezek a helyek és készletek szintén annak a bizonyítékai, hogy egykor létezett egy felszíni civilizáció), de az elektromos generátorok működtetéséhez szükséges benzint és olyan értékes dolgokat is árulnak, mint amilyen az öngyújtó, a gyufa, a cigaretta, a gyertya, az olajlámpa, az elem, illetve az alkohol. Olyan föld alatti raktárakból varázsolják elő ezeket a dolgokat, ahova csak ők képesek bejutni. A Kufárokat általában szívesen látják mindenhol, annak ellenére, hogy egyáltalán nem tartják be azokat a szabályokat, amelyek szerint a Balpart teljes lakossága él. Egyetlen törvényük a szabadság, egyetlen hitük a kaland. Mindenképpen komoly hasznot hajtanak, lehet, hogy nem annyit, mint a gombatelepekkel és a veteményeskertekkel foglalkozó földművesek vagy a patkány-, rovar-, féreg-, hal- és ráktenyésztők, de a maguk módján ők is hozzájárulnak a közjóhoz.

A népesség gyorsan növekszik. Túl gyorsan. Egyre fiatalabban kezdünk utódokat nemzeni: a fiúk tizenöt, a lányok tizenhárom évesen. Nem állnak a rendelkezésemre hivatalos statisztikai adatok, de egy több család körében végzett, személyes felmérés alapján arra jutottam, hogy páronként hat gyermekkel számolhatunk átlagosan (az egy családban előforduló legkisebb gyerekszám a kettő, a legnagyobb a tizenhat volt). Egyre több tehát az éhes száj, és nem vagyok biztos abban, hogy képesek leszünk elegendő élelmet előállítani ahhoz, hogy mindenkit jóllakassunk. A víz is gondot jelent, bár ezt egyelőre sikerült megoldani a Balpart több pontján is felfedezett hatalmas ciszternáknak köszönhetően, de nagyjából mindenhol meghozták már az első olyan korlátozó intézkedéseket, amelyekkel igyekeznek csökkenteni a vízfogyasztást. A Szajna partján élő közösségek, tehát a Baloubouffe, az Invalidusok, a Michel, a Jussieu és a Marcel állomás olyan vezetékrendszert terveznek, amely begyűjtené, majd a szükséges szűrés után a különböző csoportok víztározóiba továbbítaná a folyam vízhozamának egy részét, de a munkálatok rendkívül bonyolultnak ígérkeznek, és a vezetők újabb áradásoktól is tartanak.

Ami engem illet, nem áll szándékomban felfedni sem a nevemet, sem a lakhelyemet. Tegyük fel, hogy egy valamennyire olvasni tudó személy rábukkan erre a füzetre, és rájön, hogy hol lakom. Az első dolga az lenne, hogy betör hozzám és ellopja a gyertya- és gyufakészleteimet (azt nem igazán hiszem, hogy a könyveimet próbálná meg eladni, mivel a lakosság túlnyomó többsége analfabéta). Azoknak, akik mindezt önzésnek gondolják, csak annyit tudok mondani, hogy én és az őseim ugyanúgy a közjót szolgáljuk, mint a földművesek, az állattenyésztők, hiszen az ember nem csupán egy megtöltendő gyomor; és amikor eljön a csillapíthatatlan szellemi és lelki éhség korszaka, a testvéreink, a fivéreink és a nővéreink ezeknek az írásoknak a segítségével ismerhetik meg a történelmüket, és láthatják át a mögötte meghúzódó összefüggéseket.

– Mennyi idős vagy?

– Még gyerek lehetek, mert nem vagyok szőrös, és nincsenek melleim sem. És te?

– Mit t’om én. Elnézve magamat, a szőrzetemet, talán serdülőkorban járhatok. Hogy hívnak?

– Plaisance.

– Mint az állomást?

– Pontosan. Ott születtem. Az anyám belehalt. Én voltam a kilencedik gyereke, aztán ahogy megtanultam járni, az apám eladott a Kufároknak.

– Tudta, hogy nájt vagy?

– Hát persze! Egy nájt sokkal többet ér. És te, téged hogy hívnak?

– Jussnek, de a többiek a bandából csak Patkánypofának szólítanak a hegyes orrom miatt.

– Szerintem nem is annyira hegyes.

– Az utóbbi időben talán javult valamennyit a helyzet. Te mindent látsz magad körül?

– Ott van például az a tábla, látom rajta a betűket, de nem tudom elolvasni.

– Pedig az legalább ötvenlépésnyire van… És nincs semmi fény. Én még a táblát sem látom.

– Vakond vagy?

– Csak egy átlagos srác… Az a fajta, aki közepesen lát, közepesen hall, közepesen érzékel, és nem lát a jövőbe. Én csak egy egyszerű fürkész vagyok, ügyesen kiszúrom a parkolókat és a régi raktárakat.

– Régóta vagy a Kufárokkal?

– Amióta az eszemet tudom. Kiskoromban adtak el engem is, mint téged. Szeretem ezt az állomást, bár itt van a vonal vége.

– Mairie d’Ivry?

– Ja. Kicsit messzebb van egy félig beomlott lépcső, ami az RER C-hez vezet. Na, azt szeretném végig felderíteni.

– Te tiszta hülye vagy! Nem lehet tudni, hogy mi van ott… Az is lehet, hogy mindenféle fenevadak…

– Nem félek tőlük. Tudod, mit láttam egyszer?

– Egy fenevadat?

– Látod magad előtt Och-t, a csapat macskáját? Na, az a kandúr legalább hússzor akkora volt, mint ő… Szürke csíkok futottak a fehér bundáján…

– Meglátott téged?

– Inkább csak megérezte, hogy ott vagyok. Annyi időm volt csak, hogy bemeneküljek egy olyan vastag csőbe, amibe én még befértem, de az a hatalmas macska már nem tudott utánam jönni… Még jó, mert láttam a szemfogait, kétszer olyan hosszúak voltak, mint a karom.

– Te most szédítesz csak, mi?

– Egyáltalán nem. A Clunynél történt. Nyilván átúszott a Szajnán.

– Azt akarod mondani, hogy a Jobbpartról jött?

– Van rá esély.

– Szerinted szörnyetegek lakják a Jobbpartot?

– Nem tudom. A legegyszerűbben úgy lehet kideríteni, ha odamegy az ember.

– Ez butaság!

– Az emberek azt beszélik, hogy a Jobbpart szörnyei bármelyik pillanatban rázúdulhatnak a Balpartra, és lemészárolhatnak minket. Ezt úgy lehet a legkönnyebben elkerülni, ha minél hamarabb felderítő útra megyünk, és kiismerjük az erősségeiket és a gyengéiket.

– Van az a nő, a baci Maldora… Az terjeszti mindenfelé, hogy le fognak minket mészárolni. Nem szeretem.

– Azt mondja, hogy maga köré gyűjti a Balpart népeit, hogy egyesítsék az erőiket, ha kitör a háború a Jobbparttal. Szerintem elég jó ötlet, de nem egyik napról a másikra fog összejönni… A Felemelkedés és Kis-Kína lakói képtelenek elviselni egymást.

– Mit jelent az, hogy Kína?

– Fogalmam sincs. Az hittem, hogy… Mindegy, túl fiatal vagy még.

– Hé, ugyanúgy Kufár vagyok, mint te!

– Egyelőre még csak inas. Ha majd megnősz, és nem férsz már be a patkánylyukakba, akkor mondhatod, hogy igazi Kufár vagy.

– Házas vagy?

– Megőrültél? Túl fiatal vagyok még ahhoz, hogy hurokba dugjam a nyakam.

– Ez most mit akar jelenteni?

– Nem igazán tudom… Az idősebbek mondogatják ezt, amikor szóba kerül közöttük a házasság.

– Én szívesen összeházasodnék veled… Megvárod, amíg felnövök?

– Az attól függ, hogy milyen leszel. Egyelőre úgy tűnik, hogy elég szép vagy, úgyhogy addig is szívesen leszek a védelmeződ. Ha nem is látok túl jól, ezzel könnyedén leszedek bárkit akár harminc lépésről is.

– Hol szerezted ezt a pisztolyt?

– Daub adta, amikor rábukkantam az első fegyverraktáramra. Legalább harminc skuló van benne.

– Én félek Daubtól.

– Tök normális, hogy félsz tőle, hiszen ő a főnök. Láttam egyszer, ahogy kiharapja egy srác nyelvét, mert nem engedelmeskedett neki. Csupa vér volt a szája. A gyerek nem halt bele, de azóta egy szavát sem hallotta senki. Daub nem a legrosszabb, vannak nála sokkal veszettebb fickók is a klánban.

– Ki?

– A Fehér Skorpió például. Na, vele aztán tényleg nem érdemes ujjat húzni, mert teljesen elborul az agya, és képes egyenként összezúzni a csontjaidat egy hegyes kővel.

– Van még más is?

– Roc. Neki az a specialitása, hogy levágja a… szóval a férfiak micsodáját, és aztán az illető szájába vagy szemébe gyömöszöli. Nem szép látvány…

– Á, amióta láttam, hogy milyen az, amikor visszahoznak valakit a felszínre taszítás után, már nem igazán tartok semmit sem túl ocsmánynak.

– Igazad van. Azoknál a félig összeégett hulláknál nincs borzalmasabb.

– Te hiszel abban, hogy egyszer visszatérhetünk a felszínre?

– Hülyeség. Csak dajkamese az egész.

– Miért nem megyünk fel soha?

– Nem nekünk való. Nem lennénk képesek odafent élni. Láthatatlan szörnyek vannak ott, amik beveszik magukat a testedbe, és anélkül zabálnak fel belülről, hogy észrevennéd. A levegőt nem lehet belélegezni, a víz ihatatlan, a kaja ehetetlen. Nem is beszélve a hőségről, ami perzselőbb, mint a parázs. Hidd el, itt a biztonságos, a Metró 2033-ban.

– Miért 2033?

– Túl sokat kérdezel! Aure szerint lehet, hogy kezdetben kétezer-harminchárman éltek itt. Lehet, hogy annyi állomás volt, de az is elképzelhető, hogy valaki csak találomra bedobta ezt a számot, és aztán így maradt… Az emberek időnként elég furcsák tudnak lenni.

– Valaki van ott.

– Hol? Nem látok semmit…

– Az alagút legmélyén… Mintha… Roc…

– Basszus, igazad van. Roc az.

– Miért flangál tök pucéran?

– Ó, a francba, csupa vér. Nyilván verekedett, és letépte a másik tökeit.

– Szerintem… szerintem inkább ő sebesült meg ott, azon a helyen, amiről te beszéltél az előbb…

– A nyomorult jobbpartiak… Levágták a…

– Elesett, nem is mozdul…

– Na, tessék… Tőle aztán már nem kell félnie senkinek.

1.
MALDORA

Maldora végignézett a férfiakon, akik önként jelentkeztek, hogy a testőreként szolgálhassanak. Többségükben fiatalok és nagydarabok voltak, bár valószínűleg hiányzott belőlük a tapasztalt harcosok kérlelhetetlen vadsága és rettenthetetlensége. A peronon álló rozsdamarta metrókocsiból, amelyben lakott, tökéletesen rálátott az állomás közepén hömpölygő Szajna sötét tükrére. Az Orsay állomás elszórt gyertyákkal megvilágított peronjait, folyosóit és lépcsőit a legkülönfélébb anyagokból, vászonból, kötelekből, fából és bádogból összetákolt kunyhók borították.

Azokban az időkben, amikor Maldora született, az Orsay még önálló volt. Önálló, tehát sebezhető; ki volt szolgáltatva a Bac állomáscsoport szeszélyeinek, annál is inkább, mivel az Orsay-ról közvetlenül megközelíthető volt a Szajna, a nagy hatalmú szomszéd pedig már régóta szemet vetett erre a kijáratra. Amikor egy Vért a vérért néven emlegetett felkelés eredményeként Maldora átvette az állomás vezetését, maga kérte, hogy az Orsay csatlakozhasson a Bac állomáscsoporthoz. Ezt követően először is el kellett hallgattatnia a legszélsőségesebb híveit, akik árulásnak érezték a beolvadást, majd miután bekerült az állomáscsoport tanácsába, lépésről lépésre elfogadtatta a gondolatot, hogy – a nagyobb hatékonyság érdekében – a kormányzás ne egyetlen jelképen, ne egyetlen hangon és ne egyetlen személyen nyugodjon. Amikor nem sokkal azután, hogy három szavazattal kettő ellenében megválasztották, a Rue egyik alagútjában rábukkantak Emblének, a Bac első elnökének a patkányok által félig felzabált holttestére. Újabb szavazásra került sor, és ugyan Maldora  volt a tanács egyetlen női tagja, négy szavazattal egy ellenében győzedelmeskedett. Ekkor dolgozta ki azt a nagyszabású tervet, amely egyetlen szövetségi rendszerben kívánta egyesíteni a Balpart valamennyi állomáscsoportját és állomását. Úgy vélte, hogy a Szövetség garanciát jelenthetne a jobb, igazságosabb erőforrás- és területmegosztásra, illetve felállhatna egy olyan egységes hadsereg, amely hatékony védelmet nyújthatna a Balpart számára a jobbparti barbár törzsek esetleges betöréseivel szemben. A hat folyó menti állomás és állomáscsoport (Baloubouffe, Javel, Invalidusok, Orsay, Michel és Jussieu) mindig is tartott a Szajna túlpartján élők mindent elsöprő rohamától. Igaz ugyan, hogy roppant nehéznek, sőt tulajdonképpen elképzelhetetlennek tűnt, hogy bárki is átkeljen a két part közötti, víz alá került járatokon, de a vándorok és a halászok által terjesztett rémisztőbbnél rémisztőbb történetek sokasága szerint időnként félember-félvízilény szörnyek bukkantak elő a víz alól, hogy felfalják a férfiakat, a nőket és a gyerekeket.

Mitch, a testőrség kapitánya odalépett Maldorához.

– Nagyjából harminc ember – mondta. – Egy kicsit kevésnek tűnik.

Maldora valamivel feljebb emelte a kezében hunyorgó olajlámpát, és hosszan, alaposan végigmérte a parancsnokot. A világosszőke, szép arcú, a meglehetősen nyűtt, patkánybőr egyenruha ellenére is daliás termetű férfi külseje éles ellentétben állt a mögötte sorakozó, puskával, pisztollyal, lándzsával vagy egyszerű konyhakéssel felfegyverzett férfiak durva vonásaival és tagbaszakadt tenyeres-talpasságával.

– Kapitány, harminc mindenre elszánt ember többet ér, mint száz lelketlen harcos – mosolyodott el halványan Maldora.

Mitch közelebb hajolt hozzá.

– Féltelek, királynőm – súgta a fülébe.

– Nem a királynőd vagyok, hanem az elnököd – válaszolta halkan.

– Mindörökre a királynőm leszel, Maldora.

– Azt elismerem, kapitány, hogy a te érdemeid időnként vetekszenek egy királyéval is.

Maldora egy kacér mosollyal is megtoldotta a szavait, ami mondhatatlan büszkeséggel töltötte el Mitchet.

– Esetleg későbbre kellene halasztanunk az indulást – folytatta fennhangon. – Akkor lenne némi időm, hogy még jobban feltöltsem a kíséretét.

– Szó sem lehet róla.

Mivel Maldora hangján érződött, hogy nem tűr ellentmondást, a kapitány egy kurta biccentéssel elfogadta a döntést. Úgy tervezték, hogy valamiféle próbaként, négy önálló állomással, az Invalidusokkal, a Varenne-nel, a François-Xavierral és a Durockal kezdik a körutat, és csak ezt követően vágnak bele a befolyásos és Felemelkedés néven is emlegetett Montparnasse állomáscsoport meghódításának, hogy aztán maguk mellé állítsák az MPG-t, a Baloubouffe-t, a 4P-t, a Versailles-t, az Odéont és utolsóként Kis-Kínát és a hozzá tartozó szatellitállomásokat, a legnehezebben megközelíthető és éppen ezért a legnehezebben meggyőzhető Villejuifet és Ivryt. Maldora nem akarta végigjárni az összes független állomást, mert tudta, hogy ha sikerül a maga oldalára állítania a legnagyobbakat, a többiek előbb-utóbb úgyis követik majd azoknak a példáját.

– Ino fog helyettesíteni a távollétemben – közölte Maldora. – Megbízható és ugyanolyan jól ismeri a folyó ügyeket, mint én.

– Ne számíts semmiféle ajándékra a Felemelkedés Tanácsától és a többi vezetőtől – húzta el a száját kelletlenül Mitch.

Maldora indulatos pillantást vetett rá. Hiába futott ráncba a homloka, hiába szorította össze a száját, a férfi elképesztően vonzónak találta. Maldora nehezen meghatározható színű, szőkés vörösesen, vöröses szőkén aláomló haja dús hullámokat vetve takarta a vállát és a háta egy részét. Mitch szeretett elmerülni a halványkék tekintetében, miközben az ujjai a nő finom és hófehér bőrén kalandoztak. Alig várta, hogy ismét felfedezhesse azokat a felbecsülhetetlen értékű kincseket, amiket Maldora elegáns úti öltözete – az újraszínezett anyagból szabott nadrágkosztüm, a fehér ing és a disznóbőrből készült rövid szárú cipő – rejtett.

– Soha, senkitől nem kaptam ajándékot – mondta Maldora. – Én magamat szoktam meglepni.

Azt beszélték róla, hogy saját kezűleg vágta el az Orsay korábbi vezetőinek a torkát, mielőtt a folyóba hajította volna a holttestüket; hogy az összefogásra vonatkozó tervekkel hívta magához, csalta csapdába az ellenfeleit, és hogy ő maga rendelte meg és fizette a Bac első elnökének a meggyilkolását, de Mitch nem tulajdonított jelentőséget az efféle mendemondáknak, és nem csak azért, mert időnként lefeküdt vele, de azért sem, mert a szavai és a cselekedetei alapján is úgy tűnt, hogy őszintén ragaszkodik a törvényesség betartásához.

– Van elég jegyünk, ki… úrnőm?

– Tízezer bőven elég lesz a költségekre – válaszolta Maldora a korábbinál derűsebb arccal.

– Reméljük. Attól tartok, hogy a Balpart összes fosztogatója és gyilkosa ránk fog vadászni.

A Bac tartalékai a legutóbbi leltár szerint ötmillió jegyre rúgtak, ami jórészt a bőrcserzésből, a használt szövetek felfrissítéséből és az Orsay medencéiben nevelt halak értékesítéséből származott.

– Ahhoz az kellene, hogy tudjanak a pénzről.

– Rá fognak jönni – érvelt Mitch. – Nehezen elképzelhető, hogy egy harmincfős küldöttség pénz nélkül vágna neki a Balpartnak. Az útdíjak, a szállás, az élelem költségei, a borravalók… Egyre drágább az élet.

– Ne felejtsd el, hogy én vagyok a Bac elnöke, így a szállásunk és az étkezéseink költségeit a bőkezű kollégáim fogják állni.

A kapitány megrázta a fejét.

– Ahogy átléped a Bac határát, senki és semmi leszel. Nem hivatalos látogatásokról van szó. A szemükben csak egy cselszövő leszel, aki meg akarja kaparintani a hatalmat az egész Balpart felett.

Gyertyaoltás előtt keltek útra, és nekivágtak az Assemblée felé vezető száraz, jól járható alagutak sorának. Tizenöt ember vonult a menetoszlop élén, Maldora és Mitch középen, a kíséret másik fele pedig mögöttük lépkedett. Az Orsay-nál magasabb és tágasabb Assemblée lakóépületei az állomás központi részén álló, egymással összeépített metrószerelvény körül csoportosultak. A Szajna, bár a közelben folyt, nem érte el az állomást. A falakra, a mennyezetre és a peronok szélére kihelyezett gyertyák bőséges fénnyel világították be a kunyhók között kanyargó járatokat. Időnként egy-egy elemlámpa fénye suhant végig a válaszfalként kifeszített ponyvákon és az állomás ívelt oldalfalain, amelyeken még kivehetők voltak a régi, félig-meddig eltűnt rajzok és feliratok.

– Az Assemblée-n élő barátaink nem veszik túl komolyan a fénygazdálkodási megszorításokat – dünnyögte Mitch.

– Pedig hozzá kellene szokniuk – mondta halkan Maldora –, méghozzá elég gyorsan, ha nem akarunk kifogyni a gyertyából, az elemből és a gyufából. Nincs jogunk arra kényszeríteni a gyermekeinket, hogy sötétségben éljenek.

– Nem tökmindegy? Két vagy három generáció alatt úgyis nájt lesz mindenki…

– El fogják felejteni, hogy olyan lények, akik egykor a fényen éltek, és végleg lemondanak arról, hogy egyszer még visszatérjenek a felszínre.

– Ugyan már! Ez az egész nagy visszatérés csak mesebeszéd, egy ostoba ábránd…

A kis csapat gond nélkül átkelt az Assemblée-n, és az Invalidusok felé folytatta az útját.

– Ha már szóba kerültek a gyerekek… – fogta halkabbra Mitch – Te nem akarsz?

– Tőled?

– Például.

– Az én küldetésem nem az, hogy anya legyek, hanem hogy egyesítsem a Balpartot.

– A kettő nem zárja ki egymást…

– Nem maradna erőm, energiám a gyerekekre.

– Olyan nincs, hogy egy királynőnek ne legyen örököse.

– Hányszor mondjam még, Mitch, hogy csak elnök vagyok, nem királynő?

A szavait kísérő csilingelő nevetés végigzsibongott a kapitány testén. Elérték az utolsó fordulót, majd nekivágtak a lépcsőnek, amely közvetlenül az Invalidusok felé tartó folyosóra vezetett. Egyre kevesebb gyertya és egyéb fényforrás világított körülöttük. Az út két oldalán felsejlő nyomorúságos hajlékok zsinegekkel kifeszített ponyvadarabokból összeügyeskedett falai semmiféle intimitást, biztonságot nem nyújtottak a bennük élő családoknak. Mohó, esdeklőn kinyújtott kezek, eltorzult arcok derengtek elő a félhomályból.

– Nem állunk meg! – kiáltotta Mitch. – Ha valaki az utatokba kerül, lökjétek félre!

Amikor viszont egy rongyokba bugyolált asszony toppant eléjük az úton, és levetette magát a menetoszlop első tagjának a lába elé, mégsem maradt más választásuk, minthogy megálljanak.

– Beszélni akarok az elnökkel!

– Milyen elnökről beszélsz? – förmedt rá az egyik testőr.

– Maldoráról, akit a Felemelkedésre kísértek…

– Honnan tudsz te erről az egészről?

– Mindenki csak erről beszél. Azért vártam rá.

– Mit akarsz tőle?

A kócos, sápadt és fogatlan asszony felnézett rájuk. A világos szempár mintha átlátott volna az oszlop élén haladó katonákon.

– Tudom, hogy itt van, úrnőm! – kiáltotta.

– Mit akarsz tőlem? – kérdezte Maldora, mielőtt még Mitchnek alkalma lett volna közbelépni.

Az asszony feltápászkodott a földről, és imbolyogva megindult a testőrök között, azok pedig félreálltak, utat engedtek neki.

Mitch előkapta a pisztolyát, kibiztosította, és az ismeretlen asszonyra emelte.

– Egy lépéssel se tovább!

A nő büszkén megállt, és kihívóan végigmérte, majd az elnökre nézett.

– A lányom jós, úrnőm, és látta, hogy komoly kellemetlenségek várnak magukra.

– Nincs szükségünk a lányodra ahhoz, hogy tudjuk ezt – mondta a kapitány.

– Vannak veszélyek, amikkel katonaként maguk is tisztában vannak – nézett rá az asszony nyugodtan –, de a lányom olyasmiket lát, amikről maguknak fogalmuk sincs.

– Tudod, mit látok én a leginkább? A csoffadt testedet látom a nyüves gúnyádon tátongó lyukakon át…

Mitch megjegyzését általános nevetés fogadta, és nem csak a katonák, de azok a nyomorultak is remekül szórakoztak, akik időközben odagyűltek, és az utolsó hangig végighallgatták a beszélgetést.

– Úrnőm, könyörögve kérem, vigye magával! – mondta az asszony nyugodtan.

– Te nyomorult agyalágyult, te komolyan azt hiszed, hogy a nyakunkba vesszük a szörnyszülöttedet? – förmedt rá a kapitány.

– Az én szörnyszülöttem, ahogy te hívtad, katona, képes megmenteni a bőrötöket.

– A tiedet, ahogy elnézem, nem sikerült. Indulás, már így is túl sok időt vesztegettünk rád!

A menetoszlop ismét felvette az alakzatot, és indulni készült.

– Várjatok! – harsant Maldora határozott hangja.

Figyelmesen végigmérte a rongyokba bugyolált nőt, majd megszólította.

– Miért akarsz megválni a lányodtól?

– Csontlágyulásom van, úrnőm, nincs túl sok időm hátra.

Az asszony, alighogy befejezte a mondatot, a földre roskadt, Maldora pedig hirtelen rájött, már az is emberfeletti erőfeszítésébe kerülhetett, hogy elé álljon.

– A hasznát veheti. Csak etetnie kell, és vigyáznia rá, hogy a többiek ne bánthassák.

– Mennyi idős a lányod?

– Úgy mondanám, hogy a kisgyerek és gyerek között van.

– Hogy hívják?

– Ionale.

– Bemutatod?

Mitch Maldorához hajolt.

– Komolyan magunkra vesszük ezt a nyűgöt is?

Maldora nem válaszolt, még csak rá sem nézett, mert Mitch a közönyét érezte a legsúlyosabb büntetésnek. Az asszony egy, a sötétben várakozó nyomorultak között ácsorgó férfira nézett.

– Keresd meg, Quin!

A férfi néhány pillanaton belül visszatért, és egy aprócska alakot vezetett kézen fogva. Maldora elővette a zseblámpáját, felkapcsolta, és a lányra irányította.

– Óvatosan, úrnőm, a túl erős fény árt a szemének! – tiltakozott az asszony.

Az elnök lejjebb engedte a fénypászmát úgy, hogy a fény ne közvetlenül essen a kislányra, akinek gömbölyű, ritkás hajjal benőtt feje aránytalanul nagyobb volt, mint a teste. Olyan volt, mintha egy felnőtt ember feje ült volna egy járni is alig tudó gyermek testén.

– Tud beszélni? – kérdezte Maldora a még akkor is a földön heverő asszonytól.

– Kérdezzen tőle…

Az elnök lekuporodott a kislány elé, és több-kevesebb sikerrel igyekezett elhessegetni magától az egész testén végiggomolygó viszolygást, undort, és egyenesen a kiugró homlok alatt mélyen ülő szempárba nézett. Mintha valami erős, belső fény szűrődött volna ki egy koponya üres szemgödréből.

– Tudsz beszélni?

– Már régóta, úrnőm.

– Hogy hívnak?

– Ionale, úrnőm.

A kislány megfontolt hangja és tökéletesen formált szavai éles ellentétben álltak az ajkai és az apró fogai között mindannyiszor kibukkanó rózsaszín és hegyes végű nyelvének kissé kapkodó, összevissza mozgásával.

– Az anyád azt mondta, hogy szerinted komoly veszélyek leselkednek rám.

– Igen, úrnőm. Fel fog szólalni egy gyűlésben, de nem akad majd senki, akit érdekelnének a szavai, és embereket fognak felbérelni, hogy öljék meg önt.

– Már jóval az események előtt jönnek ezek a látomásaid?

– Attól függ. Van olyan, hogy igen, de van olyan is, hogy csak nagyon kevéssel hamarabb.

– És miért rólam szólnak a látomásaid?

– Mert rájöttem, hogy egy nagyon fontos terv megvalósításán dolgozik, és ezért önre koncentráltam.

Maldora felegyenesedett, és nehezen tudta eldönteni, hogy mi az erősebb benne: a kislánytól való viszolygás vagy a csodálat, amit a jövőbe látó képessége ébresztett benne… (Persze ezt az adottságát még bizonyítania kell majd.) Sokat hallott már a jósokról, de egész addig nem adódott alkalma találkozni egyetleneggyel sem, olyannyira nem, hogy egy idő után tulajdonképpen a létezésükben is kételkedni kezdett.

Mitch ismét támadásba lendült.

– Elnök asszony, sikerült kielégítenie a kíváncsiságát? Folytathatjuk az utat?

– Nem pénzért adom, úrnőm – nyöszörögte az asszony felkönyökölve. – Csak annyit ígérjen meg, nem hagyja, hogy a patkányok felzabálják. Ha én elmegyek, nem lesz senki, aki gondoskodna róla. Még erre a nyomorult Quinre sem számíthat, mert az pisálni sem mer egyedül.

– Nagyon lelassítaná a haladásunkat – morogta a kapitány.

– Tud járni? – aggodalmaskodott Maldora. – Mármint gyorsan és sokáig menni?

– Ezt nem ígérhetem, mivel ki sem tettük a lábunkat az Assemblée területéről, azt viszont tudom, hogy nagy bátorság szorult belé.

Maldora eltöprengett még egy pillanatra, bár már eldöntötte a kérdést. Mitchnek igaza volt: őrültség egy ekkora kislány gondját magukra venni, akire folyamatosan figyelni kell, ugyanakkor viszont a képességei igencsak hasznosnak bizonyulhatnak a hosszú és veszedelmes út során, ráadásul bármikor meg is szabadulhatnak tőle, ha nem látják semmi hasznát.

– Rendben. Magunkkal visszük.

Az asszonynak még volt annyi ereje, hogy megragadja Maldora kezét, és zavarba ejtő áhítattal megcsókolta.

– Egészen biztos ebben, elnök asszony? – kérdezte Mitch.

Maldora olyan pillantást vetett rá, amiből tökéletesen hiányzott a jóindulat, a cinkosság.

– Tökéletesen biztos, kapitány.

Mitch igyekezett elrejteni a hangjában bujkáló ingerültséget.

– Ki foglalkozik majd vele?

– Az Invalidusokon keresünk egy fiatal lányt, akire rábízhatjuk.

– Annak fizetni kell majd.

– Harminc pénz az egész utazás idejére a tízezerből.

– Nem kellene szétkürtölni, hogy mennyink van.

– Időnként az idegeimre mész, kapitány.

Maldora elfordult tőle, és ismét leguggolt Ionale-hoz.

– Szeretnél velünk jönni?

A kislány pillanatnyi habozás után egy kurta biccentéssel válaszolt, majd anélkül, hogy az anyjára pillantott volna, meg sem várta a vezényszót, és fürge léptekkel a Metró 2033 bugyraiba vezető lépcső felé indult.

– Isten veled, kislányom – nyöszörögte a földön heverő asszony olyan elhaló hangon, mintha hirtelen az összes erő kifutott volna belőle, és arccal a betonra hanyatlott. Az egész testét rázta a zokogás.

Az Invalidusok más időszámítás szerint működött, mint a Bac. Valamennyi állomáscsoport máshogy kezelte az időt. Maldora úgy gondolta, hogy a Balpart egyesítésének alapfeltétele, hogy annak összes lakója azonos ritmusban létezzen. Összehívta a Bac összes befolyásos vagy akként számon tartott emberét, hogy alaposan körbejárják a témát. Tucatnyi tanácskozást követően arra a kézenfekvő és praktikus megoldásra jutottak, hogy ha megvalósul az Elnök asszony szövetségi terve, a Bac időszámítását, amely egy Tiktak névre keresztelt és az óramű-felügyelő által rendszeresen felhúzott antik mechanikus órán alapult, az egész Balpartra kiterjesztenék. A munkaidő a körbejáró kismutató valamivel több, mint egy teljes fordulatának felelt meg, reggel 9-től este 10-ig tartott, a pihenőidő pedig valamivel rövidebb volt, mint a következő fordulat, este 10-től reggel 8-ig tartott. A gyertyákat és a fényeket a munkaidő végén oltották el, és a pihenőidő lejártával gyújtották meg.

Az Invalidusok Tanácsa viszont nem választotta szét az ébrenlét és az alvás idejét. Az állomás lakói akkor dolgoztak és pihentek, amikor a kedvük tartotta, és ebből következőleg az állomáson szinte állandó volt a nyüzsgés, a lázas tevékenység, főleg a kikötőalagútban, ahol a Szajna sötét vízéről visszatérő vagy oda éppen kihajózó halászok folyamatosan keresztezték egymás útját.

Ionale gond nélkül tartotta a lépést a többiekkel az Invalidusokig, ami nagy szó volt még akkor is, ha mindössze körülbelül ezerlépésnyi távolságot kellett megtenniük az Assemblée-től. Vonultak a tökéletes sötétbe borult alagutakban, és csak akkor gyújtottak lámpát, ha időnként egy-egy törmelékhalom zárta el az útjukat, vagy amikor – közvetlenül azelőtt, hogy feltűntek volna az Invalidusok első fényei – át kellett kelniük a folyón. Az egyik katona láthatóan az undorral küzdve kénytelen volt felvenni a kislányt, mert a víz túl mély lett volna neki. Ha nem az az ösztönös irtózás nyilvánult volna meg benne, amit a metrólakók éreztek a mutáns gyerekek iránt, akár még komikusnak is tűnhetett volna az a sietség, amivel a túlpartra lépve megszabadult a terhétől. Pedig egyre több ilyen gyermek született. A Bac állomáson legutóbb világra jött száz gyerek között tizenöt nájtot, tizenhárom vakondot és hat vibet számoltak össze, tehát az újszülöttek egyharmada mutáns volt. A legtöbbjüket eladták a kereskedőknek és az egyéb kóbor népeknek, mert nekik szükségük volt ezekre az éles látással vagy hallással vagy kifinomult ösztönökkel rendelkező lényekre, akik figyelmeztethették őket azokra a veszélyekre, amelyek a néptelen folyosókon, a katakombákban, az alagutak mélyén, a parkolókban és egyéb eldugott helyeken leselkedett rájuk, miközben gyertya, gyufa, öngyújtó, lámpa, elem, szerszám, gáz, olajos- vagy benzineskannák, fegyver, szövet, cigaretta után kutattak, tehát olyan dolgok után, amelyeket aztán méregdrágán adhattak el a Balpart piacain.

Az állomásra vezető egyik folyosón nagyobb csapatokba összeverődött emberek bukkantak fel a menetoszlop előtt, és a félhomályból gyűlölködve ki-kivillanó szempárokat látva igencsak ellenségesnek tűntek. Mitch a zsebébe süllyesztette a kezét, megmarkolta és óvatosan kibiztosította a pisztolyát.

– Függetlenek vagyunk! – mennydörögte egy férfi. – És azok is maradunk.

– Menj haza, ribanc! – kiáltotta egy női hang.

– Az Invalidusokat soha nem fogja az Orsay-hoz csatolni a rohadék Bac!

Amikor látta, hogy az élen haladó testőrök nem merik félrelökni a leghangosabbakat, a kapitány néhány öles lépéssel a menet élére állt.

– Ne hagyjátok, hogy megjöjjön a bátorságuk!

Hogy nyomatékot adjon a szavainak, ököllel a legveszélyesebbnek tűnő tüntető arcába vágott, egy másikat pedig a peron felé taszított. A férfi elveszítette az egyensúlyát, bedőlt a nyomorúságos vackok ponyvái közé, majd néhány fordulat után lezuhant és elterült a jóval alattuk húzódó peronon.

– Még valaki? – bömbölte Mitch a folyosót elálló csoportra szegezve a lámpáját és a fegyverét.

Elmosódott arcok, eltorzult karok, kezek és szövetből, állatbőrből összefércelt nyomorúságos gúnyák tűntek fel a gyenge fényben. Maldora is a menetoszlop elejére indult, Ionale pedig követte.

– Maradjon hátul, elnöknő!

Maldora mintha meg sem hallotta volna, csak akkor állt meg, amikor odaért Mitch mellé. Nem sokkal indulás előtt hallotta, hogy az Invalidusok lakói között felütötte a fejét a szorbonella járvány, és a lámpafényben hunyorgó nők és férfiak valóban a betegség tüneteit mutatták. Mély ráncok barázdálták az arcukat, a karjuk kitekeredett, az ujjaik deformálódtak.

– Mióta tart a járvány? – kérdezte Maldora.

Az előtte állók egymásra néztek, végül egy asszony válaszolt.

– Elég régóta.

– Miért nem akarnak átengedni minket?

– Nem akarjuk, hogy az Invalides elveszítse a függetlenségét – mormogta egy férfi.

– Mit érdekli az magukat? Ezzel a betegséggel nem húzzák már sokáig.

Kivárt egy kicsit, hogy felfogják a szavait, majd folytatta:

– Lehet, hogy tovább élhetnének, ha egyesítenénk mindazt a tudást és tapasztalatot, ami kinél-kinél felhalmozódott, elsősorban is az egészségügy területén.

– Nem akarunk a rohadék Bac törvényei szerint élni.

– Miért mondják, hogy rohadék?

A férfi, akinek Mitch az előbb ököllel az arcába vágott, megtörölte a kézfejével a vérző orrát, majd rájuk nézett.

– A baci emberek azt beszélik, hogy már nem olyan szabadok, mint régebben, hogy most már azt is korlátozzák, mennyit világíthatnak és hogy…

– Mi folyik itt?

Mennydörgő hang harsogott bele a félhomályba. Egy férfi vágott át a folyosót eltorlaszoló tömegen, és állt meg Mitch zseblámpájának a fényében. A hatalmas termetű, sovány, metszően kék szemű, őszes alak arcát hosszú szakáll keretezte. Igényesen kidolgozott bőröltözéket viselt.

– Jó napot vagy jó estét, Valid – köszöntötte Maldora.

A férfi olyan mosollyal az arcán mérte végig a nőt, amitől még soványabbnak és még mézesmázosabbnak tűnt.

– Isten hozott a szerény állomásunkon, Maldora elnök. Már értesültem arról, hogy most kezditek a körutat, amelyen az általatok tervezett Szövetség tervét akarjátok bemutatni.

– Ti vagytok a körutam első állomása.

– Micsoda megtiszteltetés!

Maldora a körülötte csoportosuló férfiakra és nőkre mutatott.

– Úgy látom, még arról sem felejtkeztetek meg, hogy fogadóbizottságot küldjetek elém.

Valid zavarba ejtő természetességgel játszotta el, hogy meglepőnek találja, és felháborítja az eset.

– Miket nem gondol?! Ők az állomásunk egyszerű polgárai, akik maguktól jöttek önök elé. Nálunk mindenki szabadon kinyilváníthatja a véleményét.

– Ezek nem egyszerű polgárok, tanácsos úr, hanem szorbonellás betegek.

– Ezek szerint már értesült a közösségünket sújtó járványról…

– A halálos betegségben szenvedő emberek általában nem szoktak csak úgy, maguktól összeverődni, és ilyen heves formában közölni a véleményüket egy átutazóban lévő vezetővel… Igaz, a nyomorúság időnként keserűvé és óvatlanná teszi az embert.

Valid tekintete a Maldorától egy lépésnyire ácsorgó Ionale-ra siklott.

– Egy jóssal utazik, elnök asszony?

– A haldokló anyja bízta rám az Assemblée határában.

– Maga a földre szállt szívjóság, pedig nyilván akadtak olyanok, akik a leghatározottabban ellenezték, hogy efféle terhet vegyen magára egy ilyen hosszú és veszedelmes útra indulva.

Valid tekintete Mitch pillantását kereste, de az nem reagált a tanácsos szavaira.

– Ki tudja, egy teher akár még szerencsét is hozhat… Ugyan nem hivatalos látogatáson vagyok, így csak remélni tudom, hogy az önök tanácsa azért hajlandó fogadni engem…

Valid meghajolt.

– Természetesen, elnök asszony. Miért tagadnánk meg bármit is egy baráti állomáscsoport vezetőjétől? A két társam már vár minket a tanácsteremben. Kérem, kövessen, odavezetem.

A tanácsos egyetlen kézmozdulattal elhessentette a tiltakozók csoportját, majd az első tizenöt testőr előtt lépkedve megindult az állomás központja felé. Mielőtt követték volna, Ionale finoman megrángatta Maldora ruhájának az ujját.

– Mit akarsz? – fordult vissza az elnök.

A kislány jelezte, hogy bizalmasan szeretne vele beszélni. Maldora felsóhajtott, majd letérdelt, hogy a fejük nagyjából egy vonalba kerüljön. Ionale nyelve egy ideig némán járt ide-oda a félig elnyílt ajkai között.

– Ez a férfi és két barátja meg akarja önt mérgezni, úrnőm.

Bár alig hallhatóan suttogott, a szavak szinte fülsiketítő hangerővel visszhangoztak Maldora fejében.

– Biztos vagy benne? – kérdezte halkan.

– Valaki mondta nekik, hogy tegyék meg.

– Ki?

– Egy férfi. Nagyon öreg, nagyon ráncos, és arannyal díszített ruhát hord.

– Itt él, az Invalidusokon?

– Nem, úrnőm. Máshol találkoztak, egy hatalmas teremben.

Mitch idegesen félbeszakította őket.

– Indulnunk kellene, úrnőm. A tanácsos csak ránk vár.

Mielőtt felegyenesedett volna, Maldora a kézfejével megsimította Ionale homlokát, és ez a mozdulat nem töltötte el semmiféle viszolygással.

– Akkor ne raboljuk tovább az idejét, kapitány!

2.
FEHÉR SKORPIÓ

Roc igazi legenda volt a Balparti Kufárok körében, úgyhogy a halála hatalmas megdöbbenést váltott ki Daub bandájában. A gyilkosai ugyanazzal a kegyetlenséggel végeztek vele, ahogy ő bánt el az áldozataival, de mivel maradt még benne valamennyi élet, amikor otthagyták, sikerült több száz lépésnyi távolságot megtennie a Pierre Curie-től, és csak a Mairie egyik félig beomlott folyosóján adta ki a lelkét. Amikor Juss lámpájának a fénycsóvája rávetült, úgy nézett ki, mint egy megtermett varangy, amivel egy tréfás kedvű kandúr bánt el: a szeme kidülledt a gödréből, az arca dagadt volt, eltátott szájának vörös üregéből egy furcsa, henger alakú nyelvszerűség lógott ki, robusztus testét már megalvadt vérfoltok borították, a lába között pedig egy hatalmas és mély seb tátongott. A testét borító széles vágások és zúzódások tanúsága szerint elkeseredetten küzdött az életéért.

– Ne nézz oda! – tanácsolta Juss Plaisance-nak, a kis nájtnak, aki őt választotta a védelmezőjéül.

– Késő, már jó ideje látom.

– Ja, persze, neked nincs szükséged fényre a sasoláshoz…

Ahhoz, hogy a metrólakók rátámadjanak egy olyan félelmetes hírű figurára, mint amilyen Roc volt, vagy nagyon bátraknak, vagy nagyon sokan kellett lenniük… Az is elképzelhető persze, hogy az egyik nagy hatalmú szervezet vezetői – például Kis-Kína mandarinjai – döntöttek úgy, hogy felszámolják a Balparton kóborló bandákat.

Nem sokkal korábban Daub közölte velük, hogy sokan és egyre hangosabban követelik, hogy taszítsák a felszínre mindazokat, akik nem tartoznak egyik állomáshoz vagy állomáscsoporthoz sem. Elképzelhető tehát, hogy Roc tragikus halála volt a Kufárok és az egyéb klánok ellen indított totális háború első megnyilvánulása.

– Nincsenek véletlenek – mormolta Daub, miközben Fehér Skorpió és Enti egy szakadt és bűzös takaróba bugyolálta Roc holttestét. – Tökéletesen választották meg a helyszínt és az időpontot. A Balpartnak a központtól a legtávolabb eső állomásán vagyunk, ahonnan, ha vissza akarunk jutni a katakombákhoz és a bányákhoz, mindenképpen át kell haladnunk Kis-Kínán. Képzelni sem lehet jobb alkalmat arra, hogy megszabaduljanak tőlünk… Elég, ha csapdát állítanak a Porte-d’I-nél vagy a Maison-Blanche-nál.

Daub fáradt pillantást vetett a Roc holtteste körül gyülekező bandatagokra. Húsz férfi, négy nő, három girhes és folyamatosan vedlő kutya, egy csak félig-meddig idomított macska, egy égnek álló hajú vib, két apró, gombszemekkel hunyorgó vakond és két nájt. Nem igazán az a csapat, amely sikerrel vehetné fel a harcot a kis-kínai milíciákkal, akiket ő maga fegyverzett fel a Denfert környéki földcsuszamlás után előkerült Kalasnyikovokkal. A józan ész azt diktálta volna, hogy a Montparnasse-i Tanácsnak vagy a Felemelkedés főpásztorának passzolja el az árut (mindkettő a Denfert közelében volt), de akkor befutott Kis-Kína megbízottja, és kétszeres árat kínált, és az efféle ajánlatokat nem szokás visszautasítani.

Juss felemelte a kezét.

– Mit akarsz, Patkánypofa? – vakkantotta Daub.

– Arra gondoltam, hogy…

Juss addigra már megbánta, hogy belevágott, mivel Daub bandájában éppen a szerénység és a visszahúzódás volt a túlélés kulcsa. Plaisance jóságos és elbűvölt pillantásából próbált erőt meríteni.

– Miért nem húzzuk meg magunkat az RER C vonalán, amíg nem csendesednek el a dolgok? Ismerek egy félig beomlott átjárót a Mairie-ről. Felderíthetnénk egy kicsit, és lehet, hogy még találnánk is ezt-azt, egy-két érdekes dolgot.

Daub hatalmas alakja megindult Juss felé. Furcsa, nehezen meghatározható mosolyra húzódott a szája, két hatalmas karja úgy meredt ki a bőrmellényéből, mint az óriás fák göcsörtös gyökerei, és szikrákat szórt a tekintete a hosszú, borzas szemöldöke alól.

– Szavamra, te összejátszol azokkal, aki halálra kínozták Rocot – dörmögte a szakállát babrálva. – Fel akarsz minket küldeni a felszínre? Fogalmunk sincs, hogy mi minden kószál az RER vonalain.

– Hát ez az! Éppen azért kellene körülnézni, mert nem tudjuk – erősködött tovább Juss, mit sem törődve Plaisance rosszalló arckifejezésével. Roc takaróba csavart testére bökött. – Annyit tudunk, hogy itt egyre forróbb a talaj a lábunk alatt, és hogy veszélyes lenne átkelnünk Kis-Kínán.

– Azt is meg tudnád mondani, hogy mit eszünk majd, hogy hol alszunk?… Vagy azt, hogy ha találunk is valamit, kinek adjuk el?

Felbátorodva attól, hogy sikerült beszélgetésbe elegyednie Daubbal, aki egyetlen ökölcsapással terítette volna le, ha látványosan nem ért vele egyet, Juss végre levegőhöz jutott, és az előbb még az izgalomtól elvékonyult, sipító hangja is mélyebb tónusra váltott.

– Az eladni való cuccokat, mindazt, amit találunk, elég elrejteni valahol, ami pedig a kaját illeti, a Mairie-n betárazhatunk, komolyabb készlettel vághatunk az útnak, arról nem is beszélve, hogy helyben is találhatunk ezt-azt. Az alvásnál majd váltásokban őrködünk, mint amikor a bányákban éjszakázunk, ha pedig állatok támadnak ránk, majd ezzel fogadjuk őket. – Előhúzta a pisztolyát, és meglóbálta a feje felett. – Aztán meg jól megsütjük őket, és a bundájukat is lenyúzzuk.

Juss elhallgatott. Egyszerre volt mámoros és rémült, amiért ilyen sokáig és ilyen mély meggyőződéssel beszélt.

– Tudod, mi a helyzet, te kis szarcsimbók? Időnként rengeteg baromságot hordasz össze, és mindenki jobban járna, ha befognád a pofád.

Daub keze ökölbe szorult, és mindenki arra számított, hogy egy pillanaton belül súlyos sziklaként sújt le Patkánypofa koponyájára. Plaisance úgy simult a védelmezőjéhez, mintha bármiben a segítségére lehetne a megpróbáltatás során. Fehér Skorpió, aki a piszkos munkákat szokta végezni, mohón leste a főnök parancsát, hogy végre kezelésbe vehesse az arcátlan és ostoba kölyköt, aki a banda színe előtt vonta kétségbe a hatalmát. Hosszú, makulátlanul hófehér hajfürtjei dühös kígyóként tekeregtek a vállán; boltozatos homloka alatt ülő vörös szeme pedig mintha ki akart volna ugrani a helyéről.

– De kiváló fürkész vagy, Juss, és ezúttal jól tetted, hogy nem fogtad be – folytatta Daub. – Azt hiszem, nagyon jó az ötlet… Lehet, hogy találunk az RER C-ben egy olyan átjárót, ami egy kicsit barátságosabb állomásra vezet, mint Kis-Kína.

– Nincs bizonyíték arra, hogy kis-kínai fickók állnak lesben a Porte-d’I-nél, hogy lepuffantsanak – replikázott Enti.

Daub odafordult hozzá, és szinte kristályosan rideg pillantást vetett rá.

– Látod, ez különbözteti meg a főnököt a többiektől. Egy lépéssel mindig előre kell gondolkoznunk. Ha odamegyünk a Porte-d’I-re, és ránk támadnak a milíciák, késő bánat, nekünk annyi. Ha viszont meghúzzuk magunkat egy időre az RER C-ben és mégsem találunk átjárót, egy idő után mindenképpen lanyhulni fog az éberségük, és meglephetjük őket.

Enti félig már kinyitotta pengeéles ajkakkal szegélyezett száját, de végül nem szólalt meg, és beérte egy bólintással.

– Biztosan tudod, hogy van átjáró az RER C-hez? – kérdezte Daub Jusstől.

– Amikor legutóbb a Mairie-n jártunk, felderítettem, és egy ismeretlen állomáson lyukadtam ki.

– Honnan tudod, hogy az az RER C?

– Mintha láttam volna a jelet egy táblán.

– Oda fogsz vezetni minket, még mielőtt a kis-kínai szarháziaknak kedve támad idejönni, de előre szólok, én magam fogom kiharapni a nyelved, ha átvertél minket.

– Mit csináljunk Roc hullájával? – szólt közbe Fehér Skorpió.

Daub gondolkozott néhány pillanatig.

– Zabálják fel a patkányok… Annyival is kövérebbek lesznek, ha egyszer a gyomrunkban végzik.

– Remélem, hamarosan megfizethetünk azoknak a seggfejeknek, akik ezt tették vele.

– Ez is csak úgy van, mint a patkányokkal… Kölcsönkenyér visszajár, Skorpió. Roc rengeteg olyan fickónak tömte a szájába a saját farkát és golyóit, aki elkövette azt a hibát, hogy ellentmondott neki.

Jussnek rátermett fürkészként nem került sok időbe rábukkannia az RER C-hez vezető átjáróra. Egyrészt kiváló tájékozódóképességgel rendelkezett, másrészt Daub nem az a fajta volt, aki a levegőbe beszél, úgyhogy – amint azt Urier példája is ékesen bizonyította – jobb volt nem csalódást okozni neki, amikor a kudarc esetére azzal fenyegette meg az embert, hogy kitépi a nyelvét. Szegény Urier volt az a bandatag, aki elég tökösnek érezte magát ahhoz, hogy nyíltan ellentmondjon a főnöknek: a nyelvével együtt nem csupán a beszédképességét veszítette el, de az összes olyan kellemes dologtól is megfosztatott, amihez ennek az érzékeny, puha és mozgékony kis húsdarabnak a révén juthatott az ember, és amit Juss nem sokkal korábban tapasztalt meg egy gobelins-i nő társaságában.

Az átjárónak nem volt olyan szabályos alakja, mint egy alagútnak vagy egy folyosónak, inkább olyan volt, mintha a Mairie megálló egyik eldugott zugában egy elég nagy, cikcakkos hasadék nyílt volna a földben. Az első száz lépést minden különösebb gond nélkül tették meg, utána viszont egy olyan omlásra bukkantak, ami jóval nagyobb volt annál, mint amire Juss emlékezett. Szorosabbra húzta a fejlámpájának a hevederét, hogy felkapaszkodva a köveken, megkeresse azt a járatot, amit a legutóbbi alkalommal is használt. Plaisance és Arc, a keresőkutya, vele tartott, a banda többi tagja pedig a törmelékhegy lábánál várakozott.

– Olyan, mintha be lenne omolva odafent. Jobban tetted volna, ha gondolkozol egy kicsit, mielőtt beszélsz, mert így ugrik a nyelved, Patkánypofa.

Hatalmas nevetés kísérte Fehér Skorpió szavait. Juss gyomra görcsbe rándult, és azon kezdett töprengeni, nem tévedett-e. Nyilvánvaló volt, hogy kőkemény pillanatok várnak rá, ha vissza kell fordulniuk. A kézfejével letörölte a homlokáról a szemébe csorgó verítéket. Arc magabiztosan és könnyedén futott fel az omladékhegy meredek oldalán, beszimatolt mindenhova, az átjárót jelző huzatot kereste-kutatta. Többször is megmentette már Daub és a többiek életét, amikor egy-egy leomló fal vagy födémdarab csapdába ejtette őket.

A kutya néhány lépésnyivel feljebb olyan hirtelen tűnt el, mintha a föld nyelte volna el.

– Arc!

Juss még hallotta, ahogy az állat kurtán, élesen felvakkant, aztán hatalmas csend ereszkedett rájuk.

– Mi történik odafent? – kiáltotta el magát Daub.

Juss nem válaszolt, teljes erejéből kapaszkodott felfelé, hogy minél hamarabb felérjen. A lámpa tanácstalanul vándorló fénycsóvája végül egy üreg mélyén talált rá a foltos bundájú kutya mozdulatlan testére.

– Arc…

Juss mintha valami mozgást érzékelt volna kissé távolabb.

– Skorpió – suttogta a háta mögött Plaisance.

Juss felfelé irányította a lámpát. A vér is megfagyott az ereiben. Az egyik sima kövön egy szinte alkarhosszúságú fehér skorpiót pillantott meg; a hatalmas, méregtüskében végződő farka úgy görbült előre, mintha valami boltív alatt rejtőzött volna.

– Meg ne moccanj! – szólt hátra.

Plaisance akkor már a földön lapult, és a lélegzetét visszafojtva próbált úrrá lenni az egész testét rázó remegésen. Jussnek eszébe jutott, hogy a skorpiók és a hozzájuk hasonló nyolclábú lények páni félelemmel töltötték el a kis nájtot. Az izmait összerántó félelem és a menekülés vad vágya ellenére igyekezett tökéletesen mozdulatlanná dermedni. A skorpió megsemmisítő és védhetetlen támadással torolná meg a legkisebb rezdülését is, és a gyilkos mérge éppen csak egy utolsó lélegzetvételnyi időt hagyna neki is, mint Arcnak.

– Hé, mi van már odafent? – kérdezte Daub.

Juss nem mert válaszolni. A legapróbb rezdülést is érzékelő fehér mészáros a legkisebb neszt is támadásnak vette volna, és azonnal lesújtott volna rá.

– Szórakozol velem, te kis szaros? Ne kelljen felmennem érted, mert akkor kibelezlek…

– Hadd menjek én! A tökeinél fogva rángatom le neked! – rikoltotta egy másik hang, minden bizonnyal Entié.

A skorpió lassan nyitogatta, csukogatta az ollóit, mintha egy láthatatlan ellenfelet igyekezett volna felhasogatni. Juss homlokáról dőlt a veríték, nedves barázdákat hagyva a bőrén lefolyt a szemébe, majd végig az orrán, az arcán, az állán, becsorgott a nyakába, onnan pedig a hátára és a hasára. Ha előkaphatta volna a pisztolyát, péppé lőhette volna az útjukat álló páncélos bestiát. A néhány lépésnyivel mögötte lapuló Plaisance sípolva kapkodta a levegőt a rémülettől. A skorpió olyan gyors volt, mintha mozdulatlan testtel röppent volna egyik helyről a másikra. Juss az egyik pillanatban úgy érezte, hogy éppen fölötte van, aztán hirtelen eltűnt, hogy háromlépésnyivel távolabb bukkanjon fel két szikla között, ahol talán a fészke volt.

– Te akartad, Patkánypofa! Felmegyek! – bömbölte Daub.

– Tanítsd móresre a taknyos szarházit! – mondta valószínűleg Vern.

Juss keze őrjítő lassúsággal közeledett a kabátja zsebéhez. Egy pillanatra sem vette le a szemét a fehér gyilkosról, miközben erősen megmarkolta, majd előrántotta a fegyvert. A hüvelykujjával kibiztosította, a mutatóujját pedig a ravaszra helyezte, majd mit sem törődve az odalentről érkező és mind az ő, mind a Plaisance számára halálos veszedelmet jelentő zajokkal, az arca elé emelte a kezét, a fegyver csövét a skorpióra szegezve célzott, és meghúzta a ravaszt. A lövés döreje úgy visszhangzott, mintha a lábuk alatt meghasadt volna a föld, a torkolattűz fénye villámként világította be a sötétséget, és apró kődarabok, szilánkok záporoztak körülötte. Amikor végre eloszlott a gomolygó füst és a por, Juss megnyugodva látta, hogy a fehér árnyék már nincs ott a két kő között. A skorpió után csak egy alig kivehető világos folt maradt azon a helyen, ahol becsapódott a lövedék.

– Meghibbantál, vagy mi van? – üvöltött ré Daub.

– Egy fehér skorpió – válaszolta Juss hátra sem pillantva. – Megölte Arcot.

Arra indult, ahol a kegyetlen gyilkost látta néhány pillanattal korábban.

– A kurva Jobbpartját! – sziszegte Daub.

– Vigyázz! – kiáltotta Plaisance. – Lehet, hogy nem döglött meg.

Juss óvatosan tette meg a hátralévő néhány lépést, de a lelke mélyén biztosra vette, hogy pontosan célzott. Nem is lepődött meg, hogy félig összeroncsolva talált rá a kőmorzsalék alatt heverő skorpióra. A lövedék, amely elvitte a fejét és a teste felsőrészét, érintetlenül hagyta a négy hátsó lábát, a félelmetes farkát és az átlátszó, majd ötcentis méregtüskéjét, ami így közelről nézve talán még félelmetesebbnek tűnt. Juss óvatosan megfogta és felemelte. A páncél egy-két helyen még összetartotta a szétroncsolt és az épen maradt részeket, úgyhogy a Balpart legfélelmetesebb gyilkosa láthatóvá vált a maga teljes valójában, és még annál is nagyobb volt, mint amilyennek Juss első ránézésre becsülte: legalább egy féllépésnyi.

– Micsoda példány, hogy a Jobbpart ne sirassa! – ámuldozott Daub, aki akkor már Plaisance magasságában járt. – Ott fent van a fészke?

Amikor Juss a kövek felé fordított a lámpáját, látta, hogy nagy mozgás, nyüzsgés támad. Apró, áttetsző lények rohangáltak mindenfelé.

– Itt vannak a kicsinyei…

– El kell taposni az összeset!

– Elég felperzselni őket!

– Nem jó ötlet, fiacskám. Bírják a tüzet. Várj meg, mindjárt ott vagyok!

Daub felkapaszkodott Juss mellé, és szemügyre vette a fehér gyilkost, amit a fiú még mindig a kezében tartott.

– Életemben nem láttam még ekkora dögöt!

– Kivagyok Arc miatt – sóhajtott Juss. – Jó kutya volt…

– Nem sokáig húzta volna már… Kezdett megvakulni, egyre nehezebben járt, és véreset pisált. Így legalább gyorsan, szenvedés nélkül úszta meg a végét, nem úgy, mint Roc.

Daub is a fészekre irányította a lámpáját, elgördített az útból néhány nagyobb kődarabot, és egy kisebbet kézbe kapva hozzálátott, hogy agyonnyomja a hirtelen halálos csapdává váló fészekben nyüzsgő áttetsző állatokat.

– Most már értem, hogy miért nem válaszoltál – mondta, miközben tovább gyilkolta az apró skorpiókat. – Ha megmukkantál volna, már rég halott lennél.

– Lehet, hogy még az is jobb lett volna, mint elveszíteni a nyelvemet vagy kiontatni a beleimet…

Daub hirtelen megállt, különös tekintettel méregette a fiút néhány pillanatig, majd elnevette magát.

– Pimasz egy fickó vagy, Patkánypofa, de túl sokat ér a nyelved ahhoz, hogy bárki kiszaggassa a helyéről.

Plaisance-ra bökött, aki még akkor is a szikláknak támaszkodva ácsorgott.

– Asszem, remek párost alkottok ezzel a kis pisissel. Roc halála után nehéz idők elébe nézünk, és a jövőben nagy szükségünk lesz mindenkire, főleg egy jó fürkészre és az őt segítő nájtra.

Közelebb hajolt Jusshöz, és halkan, szinte suttogva hozzátette:

– Csak magunk között mondom, és kérlek, tartsd is meg magadnak, de most már sajnálom, hogy annak idején annyira kiakadtam Urierre, és kitéptem a nyelvét. Megnyomorítottam, szerencsétlenné tettem, olyan emberré, aki még arra is képtelen, hogy… na, mindegy… szóval kevesebb segítséget jelent a többieknek… Össze kell fognunk, egységesnek kell lennünk a túléléshez, de még mindig akadnak olyanok ebben az elcseszett bandában, akik nem képesek ezt felfogni, újra és újra meg kell nekik mutatnom, hogy ki a főnök.

Szétpasszírozta még az utolsó néhány apró skorpiót is, és eltorlaszolta a fészket néhány nagyobb kődarabbal.

– Néhány bestiával kevesebb… Add oda azt a szörnyeteget, meg akarom mutatni a többieknek, különben nem fogják érteni, hogy miért nem beleztelek ki.

Juss átadta neki a fehér skorpiót, Daub pedig a korához és a termetéhez képest meglepően fürgén elkezdett lefelé ereszkedni.

– Találd meg az átjárót, Juss! Igazad volt az előbb: csak így kerülhetünk ki a csávából – mondta Daub anélkül, hogy felnézett volna.

A folyosó bejárata olyan keskeny volt, hogy csak nehezen fért át rajta egy ember. Plaisance felajánlotta, hogy előremegy, és mivel ő volt a vékonyabb kettejük közül, kisebb volt a kockázata annak, hogy beszorul a járatba, arról nem is beszélve, hogy a lassan lemerülő elemeket is kímélniük kellett, neki pedig nem volt szüksége lámpára.

– Nem félsz, hogy összefutsz egy második skorpióval? – kérdezte tőle Juss.

– Ahogy azt mondani szokták: ha gyors egymásutánban két fehér gyilkossal is összeakadsz, az azt jelenti, olyan rohadt peches vagy, hogy amúgy sem lenne esélyed életben maradni a Balparton.

A kislány bemászott a lyukba. Juss megvárta, hogy eltávolodjon néhány lépésnyit, majd ő is követte. Csak nagy nehezen tudta magát átpréselni a szűkületen, de utána az átjáró kiszélesedett valamelyest, és érzékelhetően könnyebben lehetett benne előrehaladni. A lámpa imbolygó fényében tisztán látta Plaisance-t, aki öt-hat lépésnyivel járt előtte. Bár a nájt félt a pókoktól és a hasonló lényektől, a beomló vagy megcsúszó föld által eltorlaszolt szűk járatokban a legteljesebb nyugalommal mozgott. A Kufárok némelyike viszont tökéletesen elveszítette a józanságát, amikor több száz lépésnyi csúszás-mászás után hirtelen úttorlaszba ütköztek. Olyan heves pánik fogta el őket a gondolattól, hogy hirtelen elfogy körülöttük a levegő, hogy Jussnek kétszer is vissza kellett fordulnia a szűk járatban egy férfiért és egy nőért, akik képtelenek voltak folytatni az utat.

– Klausztrofóbia – közölte a diagnózist Aure.

Mivel nem lehetett rájuk számítani, kegyetlenül elüldözték a klausztrofóbokat, mindazok pedig, akiknek nem volt efféle problémájuk, mindenáron el akarták kerülni, hogy hátráltassák a fojtogatóan keskeny járatokon átkelő csoportot. Aure képes volt meggyógyítani mindenféle bajt a gombáival, a gyökereivel, a piócáival és a legkülönfélébb főzeteivel (jobban járt az ember, ha nem tudta, miből kotyvasztotta össze őket), de a klausztrofóbiára neki sem volt ellenszere.

– Az őseink öröksége, akik a felszínen, a fényben élték az életüket – mondogatta –, és fenyegetőnek érezték a sötétséget és a szűk tereket.

Ha valaki óvatlanul a világ keletkezéséről kérdezte Aure-t, hosszú időn át hallgathatta a témával kapcsolatos magyarázatait és elméleteit. Juss annyit jegyzett meg az egészből, hogy a metrólakók azoknak a földlakóknak a leszármazottai, akik még mielőtt a Katasztrófa következményei elől a föld alá költöztek volna, hosszú időn át a felszínen éltek. Mivel a fenti világ lakhatatlanná vált, az emberek lehúzódtak a Metró 2033-ba, és várták, hogy visszatérhessenek a felszínre, hogy ismét a hatalmas égboltra függesztett, folyamatosan bekapcsolt lámpaként világító nap és hold fényében élhessenek. Juss nem igazán hitt a fenti életről a Balparton szájról szájra terjedő legendákban. Ezekre épült a Felemelkedés kegyetlen vallása, amelynek papjai vasketrecekbe zárták az elítélteket, majd felküldték őket egy időre a felszínre, hogy aztán ismét lehozzák, és alaposan megvizsgálják a gyalázatosan összeégett, elszenesedett alaktalan húskupacokat, amivé a meggyötört testek váltak annak bizonyságaként, hogy a metrólakók nem számíthatnak semmi jóra egy ennyire ellenséges és irgalmatlan közegben. Juss egyszer megkérdezte tőle, hogy ismeri-e a 2033-as szám jelentését. Aure olyan komoly arccal nézett rá, hogy még az orra, az álla is megnyúlt tőle, és azt válaszolta, hogy ennyi ősük élte túl a Katasztrófát, tehát ennyien voltak az első metrólakók.

– Átértünk! – kiáltotta Plaisance, és eltűnt a folyosó végén.

Amikor Juss is kigyötörte magát a nyíláson, a lány olyan széles mosollyal nézett rá, amelyben a túláradó lelkesültség mellett jó adag büszkeség is ragyogott.

– És te voltál az, aki felfedezte ezt a helyet! – kiáltott fel Plaisance.

A járat egy hatalmas, henger alakú oszlopokkal alátámasztott, három részre osztott állomásra vezetett: a két, szabályos árokkal határolt középsőre, amelyben egy omladozó falú akna magasodott, és két oldalsó, repedezett falú részre. A lámpa fényében egy hatalmas, mozdulatlan tömb vált láthatóvá az egyik árokban.

– A Jobbpartját neki! Ezt nézd! – jött izgalomba Juss.

Egy legalább száz lépés hosszú, jó állapotú teljes metrószerelvény volt, amelyen a rozsda és a por ellenére is kivehető volt a kék, fehér és piros színű eredeti festés. Amikor itt járt a múltkor, annyira be volt tojva, hogy észre sem vette ezt a csodát. A fejlámpája ide-oda suhanó fényében látta, hogy egy lépcső indul az állomás túlsó végében. A leomló föld jórészt betemette, csak néhány fok és a korlát egy része látszott ki alóla.

– Maradj itt, Plaisance! – mondta Juss. – Szólok a…

– Och az – mondta a nájt, mielőtt még Juss meglátta volna a banda macskájának tigriscsíkos bundáját és halványkék szemét a lámpája fényében.

Az állat dorombolva simult Plaisance lábához, aki lehajolt, hogy megsimogassa. A patkányok kiszimatolására és elejtésére betanított Och az idő múlásával egyre lustább, egyre dörzsöltebb lett, és nem igazán erőltette meg magát, ám miközben a Kufárok már régóta nem számítottak arra, hogy segít nekik élelemhez jutni, ő teljes mértékben ki volt nekik szolgáltatva, ha jól akart lakni.

– Mivel mi bukkantunk erre a helyre elsőként, itt lesz a bázisunk – közölte Daub. – Egyszerűen csak el kell majd torlaszolni a folyosó kijáratát, ha találunk egy átjárót az egyik, Kis-Kínához tartozó állomás felé.

– Mindez azt is bizonyítja, hogy a felszíni legendáknak van alapja – vetette közbe Aure.

– Nem ez a legmegfelelőbb pillanat, hogy előhozd a baromságaidat, Aure! – dünnyögte Fehér Skorpió. – Minden tök jó, csak azt nem tudjuk még, hogy honnan kerítünk majd kaját.

– Nekem úgy tűnik inkább, hogy ez az egész azt bizonyítja, hogy már korábban is csak a Metró 2033 létezett – érvelt Vern. – Az emberek mindig is itt éltek, még véletlenül sem a felszínen, a Katasztrófa pedig a metrót sújtotta. A felszín mindig is perzselt, forróbb volt még Talie seggénél is.

– Mit tudsz te arról? – szólt vissza Talie. – Életedben nem jártál a közelében sem.

– Még szép! Nem is szeretném, ha odakozmálna a farkam – jegyezte meg gúnyosan Vern.

– Akkor hagyd békén Talie hátsóját, a jobbparti szentségét neki! – szólt rá Enti.

– Ó, az egyik legelszántabb ügyfél! – röhögött fel Vern. – Kapd elő a farkad, Enti, biztosra veszem, hogy feketébb és csupaszabb, mint egy hamuban sült patkány.

– Vigyázz, nehogy a tied is a szádban végezze, mint Rocé! – sziszegte Enti.

– Nem elég nagy a szám, hogy azt csak úgy bele tudd tömni – vágott vissza Vern –, és Talie micsodája sem elég tág ahhoz, hogy beletuszkolhassam.

– Csak a szád nagy, Vern – nevetett Talie.

– Soha nem fogod megtudni, mivel eszem ágában sincs odadörgölőznöm egy…

– Fogja be mindenki! – mennydörögte Daub. – Azt mondtam, hogy Juss talált nekünk egy jó kis helyet, és itt fogjuk berendezni a főhadiszállásunkat. Rendbe tesszük az állomást, lepakoljuk az árukészleteinket, és utána biztonságba helyezhetjük a családjainkat is.

– Ahhoz előbb talán kellene hogy legyen olyanunk – vetette ellen Ill.

– Azokról a gyerekekről beszélek, akiket majd ezután csinálunk – magyarázta Daub.

– Akkor most vége? Mi van a sok nagy szónoklattal a szabadságról? – tiltakozott Fehér Skorpió. – Meg a vándorutakról?

– A szabadság nem más, mint hogy van egy saját helyünk, amit megvédünk, és nem engedjük, hogy bárki is beleszóljon abba, hogy mit teszünk annak a határain belül – mondta nyomatékosan Daub. – De ha ti továbbra is bóklászni akartok, azt sem tilthatja meg nektek senki. Ugyanakkor persze, attól még, hogy van egy saját helyünk, miért ne járhatnánk tovább a Balpartot, hogy kikaparjuk a föld alól a korábbi időkből ott maradt kincseket? Hogy folytassuk azt, ami a mesterségünk, a kufárkodást?

– Nézz végig rajtunk – mondta Vern. – Négy nő van, akik közül egy le van foglalva neked, egy Fehér Skorpiónak, egy Entinek, és van vagy húsz férfi meg egy csomó, többé-kevésbé mutáns kölyök… Nem ilyen soványka állománnyal szoktak nekiállni a tenyésztésnek.

– Nőket majd találtok odakint, a világban – közölte Daub. – Később pedig mások is csatlakozni fognak hozzánk, és érkeznek még majd férfiak és gyerekek is.

– Megváltoztál, Daub – vágott a szavába Fehér Skorpió. – Lehet, hogy itt az ideje annak is, hogy lecseréljük a vezért.

– Ismered a szabályokat, Skorpió – vetette oda Daub. – Nem tértem ki soha az élet-halál harcok elől.

– Többség kell ahhoz, hogy megtörténhessen a kihívás – lépett közelebb Juss.

– Fogd be, Patkánypofa! – üvöltött rá Fehér Skorpió. – Mintha nem mondták volna már elégszer, hogy túl gyakran jártatod a szádat…

– Jussnek igaza van – szólt közbe Irie. – Ez a Kufárok törvénye.

– Csak azért, mert hagyod, hogy Daub beléd élvezzen időnként, azt hiszed, hogy a Kufárok törvényéről is papolhatsz nekünk? – lépett közbe Enti.

– Mindenki ismeri a törvényt – védekezett Irie.

– Szerintem a törvény mindig a legerősebbé – kiáltotta Enti. – Ahogy a pinád is! És ha Fehér Skorpió bizonyul a legerősebbnek, az ő hatalma alatt fogunk élni.

– Be is kellene bizonyítani, hogy ő a legerősebb – mennydörögte Daub.

– Arra készülök, Daub! – sziszegte Fehér Skorpió.

– Te is megváltoztál, testvér – nézett rá Daub.

– Készülj inkább a harcra… testvér – dünnyögte Fehér Skorpió.

– Árulók vannak közöttünk – emelte meg a hangját Daub. – Gyalázatos férgek, akik meg akarnak osztani, hogy aztán lecsaphassanak ránk.

– Készülj inkább, ahelyett hogy nyöszörögsz itt, mint egy vénasszony, aki éppen most veszítette el az utolsó fogát is – nézett rá Fehér Skorpió.

– Ha tényleg ezt akarod, Skorpió… – sóhajtott Daub. – Milyen fegyvert akarsz?

– Enyém a vasrúd – válaszolta Fehér Skorpió.

– Akkor én a tőrt választom – bólintott Daub.

3.
A FŐPÁSZTOR ÉS A TANÁCS

– A Montparnasse-i Tanács küldöttsége szeretne eléd járulni kihallgatásra, Égi Fényesség.

– Mit akarnak már megint?

– Csak a te fenséges személyeddel hajlandók bármit is közölni.

Parnt, a Felemelkedés vallásának főpásztorát elfogta az ingerültség, és egy hosszú és zajos sóhaj szakadt fel belőle. Egy üvöltésre riadt fel álmából, és azóta sem tért magához teljesen. Mintha a lelke még nem talált volna vissza igazán a testébe. Dühösen kilépett a metrókocsiból, amely teljes egészében neki volt fenntartva, és magához intett egy szolgát, aki a peronon szétszórva álló hajlékok egyikében kucorgott. Az illető elmagyarázta neki, hogy a rossz időben felharsanó kiáltás egy elítélttől származott, akit éppen akkor készültek a felszínre taszítani.

– Miért nincs közöttük egyetlenegy sem, aki képes méltósággal viselni a sorsát? – dünnyögte a főpásztor. – Lehet, hogy a nyelvüket is ki kellene vágni, mielőtt a felszínre küldenénk őket? Vagy egy távolabb álló szerelvényből intézzük az Indulást?

Csak és kizárólag arra vágyott, hogy elfújhassa a hálószobájában pislákoló gyertyákat, visszaheverhessen az ágyába és aludjon, amíg csak meg nem leli a tökéletes összhangot a teste és a lelke között. A Montparnasse-i Tanács, amely igencsak komoly támogatást kapott a Felemelkedés Egyházától, hogy a Balpart legjelentősebb állomáscsoportja lehessen, egy ideje mindent elkövetett, hogy aláássa az ő befolyását, úgyhogy Parnnak tiszta fejre volt szüksége ahhoz, hogy átlássa és kivédje az elébe járulók cselszövéseit, mert ezek az emberek legalább annyira agyafúrtak és veszélyesek voltak, mint egy fehér skorpió.

– A tanácsosok nem érnék be azzal, ha elsőre te fogadnád őket egy előzetes kihallgatáson, Augir?

A titkár felvette azt a szertartásosan hajlongó testtartást, amit akkor használt kiskapuként, ha kénytelen volt ellentmondani a főnökének.

– Adjam értésükre, hogy az elfoglaltságaid miatt kénytelen vagy későbbre halasztani a találkozót, Égi Fényesség?

A főpásztor, akinek első hallásra nagy kedve lett volna elfogadnia a jobbkeze által javasolt megoldást, gondolkodóba esett. A kihallgatásokra berendezett szerelvény ablakára tévedt a tekintete; a takaró függönyök résén át kiszivárogtak a fények. A vagon mennyezetére függesztett csillárokat egy bonyolult, kötelekből és csigákból álló szerkezet segítségével mozgatták, ha meg akarták gyújtani vagy el akarták oltani a gyertyákat. A pislákolva remegő sárgás fény bederengte a peron falait és boltíveit. A földre helyezett gyertyák a hajlékok bejáratát világították meg, amelyeken szorgosan tevékenykedő férfiak és nők homályos árnyai suhantak ki-be, a folyosókon pedig a Felemelkedés fehér egyenruhás katonái jöttek-mentek kisebb-nagyobb csoportokban. Egy olyan fegyelmezett sereg tagjai voltak, amelynek létszáma napról napra egyre csak nőtt, és fokozódó aggodalommal töltötte el a Montparnasse-i Tanács tagjait, mert egyre kevésbé érezték úgy, hogy a komoly fegyverzettel rendelkező egységeik képesek lesznek feltartóztatni ezt a fanatizált tömeget, ha egyszer Parn és a szövetségesei hadat üzennek nekik. Az erőviszonyok lassan, fokozatosan megfordultak, és nyilván ez volt az oka annak is, hogy a tanács hajlandó volt a Montparnasse mellé hivatalosan is felvenni a Felemelkedés nevet.

– Fogadom őket – válaszolta végül a főpásztor. – Legalább kiderül, hogy mi nyomja a begyüket.

Az arcán elterülő, tartózkodónak tűnő mosoly csak félig-meddig volt képes leplezni azt a mélységes elégedettséget, amely eltöltötte Augirt e szavak hallatán. Parn ki tudja hányadszor töprengett el, hogy miféle játékot űzhet a titkára. Augirban, akit az intelligenciája, a munkabírása és a műveltsége miatt választottak ki a tisztségre, olyan féktelen nagyravágyás dolgozott, hogy – bár mindeddig tökéletesen szolgálta a Felemelkedés Egyházának az érdekeit – félő volt, előbb-utóbb a főpásztor ellen fordul majd, annál is inkább, mivel nagy hatást gyakorolt a hívekre, és a megjelenésével, simogató hangjával, harmonikus vonásaival és finom viselkedésével elsősorban is a nőket vette le a lábáról. A rezidenciáját is a Montparnasse leghosszabb, legszélesebb és legnépesebb állomásán, a Gare-on rendezte be arra hivatkozva, hogy csak így, az állomáscsoport szívében élve lehet képes közel maradni a montparnasse-i néphez, és érzékelni annak szándékait, vágyait. Parn természetesen gyanította, hogy Augir azért igyekszik minél távolabb húzódni tőle, hogy titokban összeesküvést szőhessen ellene. Mindeddig nem talált semmi kivetnivalót a titkára tevékenységében, de mégis egyre gyanakvóbban figyelte Augirt. A növekvő bizalmatlanságába nyilván belejátszott a kora vagy a hatalom gyakorlásával járó folyamatos feszültség is, de képtelen volt megszabadulni a gondolattól, hogy a helyettese úgy és azért tologatja a bábuit, hogy végül a helyébe léphessen.

– A fogadókocsiban várnak rád, Égi Fényesség.

– Annyira biztos voltál a dolgodban, hogy a hozzájárulásom nélkül bevezettetted őket?

– Számtalan alkalommal volt alkalmam megtapasztalni a te mélységes bölcsességedet és körültekintésedet.

– Én, veled ellentétben, nem sokat adok a hízelkedésre, titkár úr.

– Ne vedd hízelkedésnek csodálatom szerény megnyilvánulásait, Égi Fényesség!

Parn a halálos mérgek dermesztő hidegét érezte, miközben Augir mézesmázos szavait hallgatta, és arra gondolt, hogy akkor lenne igazán bölcs, ha a lehető legrövidebb időn belül és a lehető legnagyobb csendben megszabadulna az egyre terhesebbé váló titkárától.

– Te részt veszel a kihallgatáson?

– Ha nem okozna túl nagy kellemetlenséget, Égi Fényesség, számos teendőm arra kényszerítene, hogy ezúttal lemondjak a társaságodról.

– Pedig kellene időt találnunk arra, hogy beszéljünk egymással, titkár úr! Egyre ritkábban kerül sor ilyesmire.

– Minden úgy lesz, ahogy óhajtod.

Augir meghajolt, és eltűnt akár egy árnyék.

A főpásztor néhány pillanat múlva bevonult a fogadókocsiba. A hivatalos öltözetét viselte, a bíborszínű – a hiedelmek szerint még a Katasztrófa előtti időkből származó –, aranyozott berakásokkal díszített palástot. Az égi koronát azonban nem volt hajlandó felvenni, mert az az érzése szerint túl kicsi volt a hatalmas és kopasz fejére. A palást éppen elég volt ahhoz, hogy biztosítsa a kihallgatáshoz illő ünnepélyes külsőségeket.

Három tanácsos ült a gyertyák által bevilágított, otthonosan viaszillatú szerelvényben. Kettejüket azonnal felismerte: Otre-ot, az érett, sőt alaposan elvirágzott nőt, aki a hegyes orrával és a folyamatosan ide-oda járó tekintetével egy, a kicsinyeiért aggódó nőstény patkányra emlékeztetett a leginkább, és Lix-t, a nem sokkal korábban megválasztott fiatal tanácsost, akit még túl gyakran kapott el az ostoba ifjonti hév. Amikor a tekintete átsiklott a harmadikra, Parn arcára akaratlanul is kiült a döbbenet és az undor. A középső székben ülő gyermek nem volt igazán sem fiú, sem lány, inkább a kettő furcsa és szerencsétlen keveréke. Hatalmas, ritkás hajjal borított koponyája ugyanúgy nem árulkodott a neméről, ahogy hihetetlenül vézna teste vagy a Montparnasse-i Tanács tagjai által szokásosan viselt ujjatlan bőrtunikája sem. A főpásztor úgy érezte, hogy a lény ocsmánysága tulajdonképpen olyan szégyen és sértés, amely nem múló foltot ejt a Metró 2033 népét alkotó emberek becsületén. Felháborította, hogy a tanács egy efféle szörnyeteget menesztett hozzá, kis híján sarkon is fordult, és minden elszántságára szükség volt ahhoz, hogy megőrizze az uralmat a gondolatai és tettei felett. Két fiatal szolga segítségével felült a pulpituson álló, díszes trónra, ahonnan már fentről nézhetett le a látogatóira.

– Minek köszönhetem ezt a váratlan látogatást?

Otre tanácsosnő olyan feszülten ült a karszékében, mintha arra készülne, hogy rátámadjon a Felemelkedés legfőbb vezetőjére.

– A Montparnasse-i Tanács azzal a megbízatással küldött minket, hogy feltegyünk neked néhány kérdést, Égi Fényesség.

– Kérdést? Az a szándékotok, hogy… hogy kikérdezzetek… hogy kifaggassatok… Engem?

A főpásztor halvány, kissé fenyegető mosollyal kísérte a szavait.

– Mi sem áll tőlünk távolabb. Csupán pontosítani szeretnénk néhány kérdést, ami mély meggyőződésünk szerint lehetővé tenné a kapcsolataink javítását, és így a Montparnasse teljes lakosságának az érdekeit szolgálná.

– Minket csak a közérdek szolgálata hajt – tett rá egy lapáttal Lix széles kézmozdulatokkal. – A Montparnasse a Balpart legnagyobb állomáscsoportja, és így a többi közösség kiemelt figyelemmel követi minden megmozdulásunkat. Ezért különösen fontos, hogy tökéletes legyen az összhang az őt alkotó egységek között.

– Itt és most a tanácsra és a Felemelkedés Egyházára gondol – pontosította a főpásztor.

– Természetesen ez a két legfőbb tényező – közölte Otre –, de nyugodtan megemlíthetjük a kereskedők szövetségét, a 4P növénytermesztőinek a szakszervezetét és az állattenyésztők céhét is.

Parn azt gyanította, hogy a tanácsnak sikerült garanciákat szereznie a nő által felsorolt szervezetektől, és most már elég erősnek érzi magát ahhoz, hogy újratárgyalja a Felemelkedéssel nemrégiben kötött megállapodásokat. Felmerült benne, hogy Augir vajon miért nem figyelmeztette a montparnasse-i vezetők mesterkedésére. Sikerült volna kijátszaniuk a hírszerző szolgálatok éberségét? Vagy a titkár szövetségre lépett velük, hogy letaszítsa őt a főpásztori trónról?

– Még nem tiszteltek meg azzal, hogy bemutassák az önök kíséretében érkezett személyt – jegyezte meg derűsen.

– Mindannyian megfeledkeztünk a kötelezettségeinkről, Égi Fényesség – mondta sietve Otre. – Ő Ésia, aki nemrég lett a tanács tagja. Azért hoztuk magunkkal, hogy részt vehessen élete első audienciáján.

A főpásztor nem tette fel a kérdést, amely már ott volt a nyelve hegyén – Ezek szerint nem akad már több egészséges és normális férfi vagy nő, aki képviselhetné a montparnasse-i népet? –, és szótlanul figyelte a székében mozdulatlanná dermedve üldögélő borzalmas teremtményt. Nem sikerült elkapnia a tekintetét; a szemgolyói olyan mélyen ültek a gödrükben, hogy csak a fényüket látta; mintha két gyertyaláng pislogott volna egy sziklahasadékban.

– Légy üdvözölve, Ésia.

Miközben ezt mondta, Parn arra gondolt, hogy a Felemelkedésnek a lehető legsürgősebben fel kellene lépnie a Montparnasse és vélhetően az összes többi állomáscsoport közösségét is fertőző mutációk további terjedése ellen. A jelenség felszámolásának egyetlen hatékony módja az volt, ha könyörtelenül a felszínre taszítják mindazokat, akik bármiféle rendellenességgel jönnek a világra. Ha nem cselekszenek haladéktalanul, rövid időn belül az emberre alig emlékeztető, karikatúraszerű lények fogják benépesíteni a Balpartot. El is határozta, hogy a napirendre fogja venni ezt a problémát a hívek legközelebbi gyűlésén.

– Ésia nem mindig a megfelelő pillanatban beszél – tette hozzá Otre. – Csak akkor szólal meg, amikor ő jónak látja, és csak olyan ügyekben, amelyeket valamilyen okból fontosnak érez.

– Ő egy nő tulajdonképpen? – kérdezte a főpásztor.

– Még csak gyermek, de igen, az összes, a nőkre jellemző adottsággal rendelkezik. Még gyermeket is szülhet majd.

Parn eltöprengett, hogy miféle utódot hozhat a világra egy ennyire visszataszító lény, és ettől hirtelen elkomorodott, és valami türelmetlenségből, dühből és undorból összegyúrt homályos rosszérzés kerítette a hatalmába. Átfutott rajta, hogy véget vet a kihallgatásnak, és azonnal helyben összehívja a rendkívüli gyűlést.

– Tehát kérdéseket szeretnének feltenni nekem…

– Hallott már Maldoráról? – kezdett bele Lix, miután összenézett Otre-ral.

A főpásztor, aki amióta az eszét tudta, kopasz volt, őszinte csodálattal figyelte a tanácsos sűrű, göndör fürtjeit.

– Az őrült baci nőről? Ki ne hallott volna róla? Nem ő akart körutazásra indulni, hogy ismertesse egy szövetségi terv részleteit?

– Már nem csak tervezi, hozzá is látott a megvalósításnak, Égi Fényesség.

Parn – ahogy a Balpart összes lényegesnek tűnő eseményéről – már erről a hírről is értesült, de a tudatlant játszva lehetősége nyílt arra, hogy megismerje a tanács véleményét és esetleg néhány elejtett szóból kifürkéssze annak a csoportnak a rejtett szándékait, amelyet a legveszedelmesebb ellenségeként tartott számon.

– A hírszerzésünk információi szerint – folytatta Lix – az Invalidusok, a Varenne, a François-Xavier és a Duroc állomásokat fogja felkeresni, mielőtt megérkezne a Montparnasse-ra. Nagyjából harminc testőr van vele, tehát igencsak szerény kísérettel vágott neki a meglehetősen veszedelmes útnak.

– Hibát követnének el, ha csak a létszámuk alapján ítélnék meg őket – vetette közbe a főpásztor. – A Balpart szűk járataiban harminc jól felfegyverzett és elszánt ember nagyon hosszú időn át képes feltartóztatni bárkit.

– Milyen fogadtatásban gondolja részesíteni ezt a nőt, Égi Fényesség?

Parnnak, ha nehezen is, de végül sikerült elnyomnia a mosolyt, amely mindenáron ki akart ülni az arcára. Tökéletesen tisztában volt a Montparnasse-i Tanács Maldorával kapcsolatos terveivel: a Balpart legnagyobb hatalmú állomáscsoportján akadt néhány vezető, akinek cseppet sem volt ínyére, hogy beleolvadjon egy globális szervezetbe, és ezzel elveszítse a kiváltságait, és ezért azt fontolgatta, hogy így vagy úgy, de leszámol Maldorával, és a Felemelkedés természetesen kísérletet sem tesz arra, hogy eltántorítsa őket ettől a szándékuktól. A főpásztor és a hívei hiába értettek egyet az őrült baci nő egységesítő tervével, annak módszerét és végső célját a lehető legteljesebb mértékben ellenezték.

– A Felemelkedést egyáltalán nem érintik Maldora tervei – válaszolta. – Politikai ügyről van szó, minket viszont csak és kizárólag a lakosság lelki üdve érdekel. Nem fogjuk őt fogadni, sem hivatalos formában, sem személyes kihallgatáson.

– Mégis hallani olyan hangokat, hogy az ön szolgálatai nemrégiben felvették a kapcsolatot vele – ütötte a vasat Otre.

Parn vetett egy futó pillantást a karszékében mozdulatlanul és némán ülő Ésiára, és olyan érzése támadt, mintha az megpróbált volna behatolni a gondolataiba. A jósnak hívott mutánsok közé tartozott volna? Parn egészen addig egyáltalán nem foglalkozott velük, mivel úgy gondolta, hogy az állítólagos jövőbe látó képességük csak a szüleik pénzéhségének és a metrólakók hiszékenységének a terméke, most viszont, hogy az egyikük ott ült vele szemközt a fogadóteremben, hirtelen elbizonytalanodott.

– A pletykáknak semmi köze a tényekhez, tanácsos, és azt is tudnia kell, hogy ha ezeknek az állításoknak mégis lenne valóságalapjuk, az ön által említett szolgálatok a tudtom és a beleegyezésem nélkül jártak volna el, és ebben az esetben haladéktalanul bíróság elé kerülnének árulás vádjával. A szavamat adom tehát, hogy a Felemelkedésnek nincs semmiféle kapcsolata a Maldora névre hallgató baci nőszeméllyel.

Lix bólintott.

– Mindössze bizonyosságot akartunk szerezni, Égi Fényesség.

– Nos, ebben az esetben, gondolom, nem találnak semmi kivetnivalót abban, ha véget vetünk a kihallgatásnak.

– Természetesen nem, és köszönjük, hogy ilyen hirtelenjében is hajlandó volt fogadni minket.

A főpásztor is bólintott, majd összeütötte a tenyerét, mire ott termett két fiatal szolgáló, és segített neki felállni a trónról, majd lelépni a pulpitusról. Parn tekintete a szerelvény ajtajáig kísérte a távozó tanácstagokat. Nem egyhamar fogja megbocsájtani nekik azt, hogy egy szörnyszülöttet hoztak a közelébe, a legszemélyesebb életterébe. Mintha meg akarták volna sérteni őt, és rajta keresztül a Felemelkedést magát. Miközben átvonult az előtérbe, hogy kényelmesebb ruhát öltsön, már a baci őrült közelgő látogatására gondolt, ami remek alkalomnak kínálkozott arra, hogy csendes bosszút álljon a tanácsban üldögélő képmutatókon.

– Mondd el, mit érzékeltél belőle, Ésia!

Otre ötlete volt, hogy a befolyásos montparnasse-i személyiségekkel való találkozások során folyamodjanak a jósok segítségéhez, és így neki kellett meggyőznie a tanács további nyolc tagját is a javaslat életképességéről. Ő maga is szült egy aránytalanul hatalmas fejű gyermeket, és bár az nem sokkal a világra jötte után meghalt, őt továbbra is foglalkoztatta a jósok jelensége. Mindig is felháborítónak érezte azt a visszautasítást, amellyel ezeket a teremtményeket figyelte a világ. Ahogy elnézte a Felemelkedés főpásztorának az iménti reakcióját, a rettenettől elkerekedett szemét, az irtózattól elkeskenyedő száját, a gyűlölettől izzó tekintetét, megerősödött benne az az előérzet, hogy a jósok és az egyéb mutánsok rövid időn belül bűnbakká fognak válni a metrólakók szemében. Éppen ezért a lehető leghamarabb be kellett bizonyítani, hogy a torzságuk nem valamiféle csapás vagy rendellenesség, hanem az elkerülhetetlen fejlődés eredménye.

Ésia mozdulatlanul ült a Montparnasse-i Tanács kilenc tagjával szemben. Nem árult el semmit sem az arckifejezése, sem a tekintete, képtelenség volt eldönteni, hogy gondolkozik-e vagy csak alszik, sőt még az a kétség is joggal merülhetett volna fel bárkiben, hogy hallotta-e, felfogta-e egyáltalán Otre szavait.

– Én tudtam, hogy nem jó ötlet – mormogta maga elé a beesett arcú, ráncos Lej, a tanács rangidős tagja, aki egy, a koponyáján koszorúszerűen körbefutó szürkés sáv kivételével teljesen kopasz volt. A tanács ujjatlan fekete bőrtunikája alatt, szokás szerint, akkor is viselte azt az aranyozott ruhát, amelyről hiúságból vagy óvatosságból nem volt hajlandó elárulni, hogy honnan származik.

– Lehet, hogy csak izgul – védte Otre. – Adjunk neki még egy kis időt!

– Eddig is megvoltunk jós nélkül, és a jövőben is megleszünk.

Lej reszketeg hangja a szárnyával fáradtan csapkodó, rikácsoló madárként szállt át a tanács hatalmas, üvegfalú termén. A körben ülők gyertyafényben derengő arca rézszínű maszkként lebegett a félhomályban. A tanácsterem üvegfalain túl egy-egy fényfoltban láthatóvá váltak a mélyben, az állomás folyosóin és csarnokaiban álló alacsony kunyhók, sátrak, az előttük üldögélő, vacsorázó családok; a falakra rögzített fekhelyeken heverő emberek, az árusok polcai, az asztalok vagy hatalmas fatuskók körül összegyűlő játékosok, a patkánybőrbe vagy agyonfoltozott anyagokba öltözött vagy a Felemelkedés híveinek a patyolatfehér ruháját viselő járókelők és a vastag, fekete bőrből készült egyenruhájukról azonnal felismerhető gárdisták.

– Hogy zajlott a kihallgatás? – kérdezte Lej.

– A főpásztor azt állítja, hogy egyáltalán nem léptek kapcsolatba Maldorával, de, ha akarnánk, sem tudnánk kideríteni, hogy igazat beszélt-e – válaszolta Lix.

– Történjék bármi, soha nem tudhatjuk, hogy mit forgat a fejében.

A tanács doyenje ingerült arccal csóválta a fejét.

– A hívők rosszabbak, mint a patkányok: mire észrevesszük őket egyáltalán, ők már rég bevették magukat hozzánk, és képtelenség megszabadulni tőlük. Nem kellett volna megpróbálni lekenyerezni őket azzal, hogy rájuk bízzuk az állomáscsoport bűnözőinek a nyilvános kivégzéseit, mert menet közben valahogy odalett az igazságszolgáltatásunk függetlensége.

– Mégsem hiszem, hogy a főpásztor támogatni akarná Maldorát – jelentette ki Lix. – Mindkettő ugyanazt a tervet dédelgeti: teljhatalmat akarnak a Balparton.

– Egy alkalmi szövetség sem akadályozná meg az erősebbet vagy a ravaszabbat, hogy megszabaduljon a riválisától, mihelyt elérték a céljukat. Éppen ezért mondtam eddig is, és ezért ismétlem meg ismét, hogy le kell számolnunk Maldorával.

– Mártírt csinálnánk belőle – ellenkezett Otre. – A hírneve messze túljutott már a Bac határain. A Balpart valamennyi lakója türelmetlenül várja az érkezését. Akadnak olyanok, akiknek a körében kifejezett kultusza alakult ki.

– Ha megöljük, félő, hogy elsöpör minket a népharag.

– Hacsak…

Lej hosszú hatásszünetet tartott, hogy felcsigázza a többiek érdeklődését.

– …hacsak nem használjuk ki a kínálkozó lehetőséget, és nem intézünk el két legyet egy csapásra – folytatta külön-külön megnyomva minden egyes szótagot.

– Mégis hogy? – kérdezte Lix.

– Hát úgy, hogy eltereljük magunkról a Maldora halála miatt felgyülemlő indulatot, és a Felemelkedésre zúdítjuk.

Mivel a tanács tagjai nem mondtak semmit, a rangidős Lej bosszúsan felsóhajtott.

– Majd azt a látszatot keltjük – folytatta –, hogy Maldorát a Felemelkedés egyik fanatikusa ölte meg. Csak fel kell bérelni néhány tapasztalt bérgyilkost, fehér papi gúnyát adni rájuk, és megparancsolni neki, hogy a támadás pillanatában éltessék a Felemelkedést, és kiabáljanak olyanokat, hogy Ideje visszatérned a felszínre, Maldora!, Éljen a Felemelkedés Egyháza!, Dicsőség a főpásztorunknak!, majd, miután teljesítették a küldetésüket, persze örökre el kell némítani őket.

– Nem értek egyet az efféle hatalomgyakorlással – tiltakozott Otre.

– Az ellenségeink nem fognak gondot csinálni maguknak efféle elvi kérdésekből.

– Ez még nem ok arra, hogy úgy viselkedjünk, mint ők.

– Ellenkező esetben eltűnésre leszünk kárhoztatva… És nem csupán mi, hanem az egész tanácsokra épülő rendszer, a Balpart pedig egy egyetlen személy vagy egy, a főpapjukat istenítő, maroknyi fanatikus által kormányzott szövetséggé válik, ezzel egy időben pedig egy sor metrólakó élete veszélybe fog kerülni… A vándoroké, a mutánsoké, a szabadoké, a hitehagyottaké… Tény és való, arra kértelek titeket, hogy piszkítsátok be a kezeteket, hogy mártsátok vérbe, hogy merüljetek alá a hazugság mocskába, de ha továbbra is mereven ragaszkodunk az elveinkhez, a vér és a szenny minket borít el, és ez az ár rengeteg fivérünket és nővérünket fogja magával sodorni… Mi pedig akkor már hiába fogjuk hibáztatni magunkat, amiért nem tettünk meg minden tőlünk telhetőt, hogy elkerüljük a vérontást. Miféle segítséget jelent majd a te „hatalomfelfogásod” az áldozatoknak, Otre?

Otre felkelt, odalépett Ésiához, hogy megnyugtassa egy simogatással és egy mosollyal, majd megfordult, és rászegezte a tekintetét a tanács rangidős tagjának rezzenéstelen arcára, és hirtelen démoni megszállottságot látott rajta.

– Méltatlan dolgot kívánnál, Lej. Törvényes eszközökkel kell útját állnunk a főpásztor vagy Maldora törekvéseinek. Hogy követelhetnénk meg az emberektől a tisztességes viselkedést, ha mi magunk nem vagyunk feddhetetlenek?

– A feddhetetlenség nem más, mint a túlnyomó többség javára kormányozni… Nem más, mint elérni, hogy mindenki békében élhessen, és nem csupán a Montparnasse-on, de a Balpart összes állomásán, állomáscsoportján… A feddhetetlenség nem más, mint lecsapni a skorpiók fejét még mielőtt megnőnek, és rettegett fehér gyilkos válik belőlük… Nem más, mint irgalom nélkül leszámolni mindazokkal, akik veszélyeztetik az érzékeny egyensúlyt.

Lej is felállt, az üvegfalhoz lépett, és elnézte a csarnokokban, a peronokon áramló tömeget. A Montparnasse sohasem pihent, folyamatosan nyüzsgött, zakatolt, és nem akadt senki sem a tanács tagjai, sem az állomás lakói között, aki olyanféle időbeosztás szerint kívánt volna élni, mint amilyet a Bac és Tour-Maubourg állomáson már bevezettek. Lej értelmetlennek érezte volna, ha bármiféle napirendet akartak volna rákényszeríteni az emberekre. Az egyéni szabadságjogok lábbal tiprásának tartotta volna, első lépésnek egy olyan veszélyes úton, amely végső soron a rabsághoz és a kiszolgáltatottsághoz vezet. A Montparnasse-on szabadon telt-múlt az idő. Az ember élete hét korszakra oszlott: első kor, gyermekkor, kamaszkor, fiatalság, delelő, érettség és öregkor (ez utóbbit a visszatérésre való felkészülés koraként is emlegették), mindenki szabadon tette a dolgát, akkor dolgozott és pihent, amikor a kedve tartotta, és ehhez a lakosság tökéletesen alkalmazkodott is.

– Mivel a tanács teljes létszámban megjelent, módunkban áll szavazással rendezni ezt a kérdést – folytatta Lej.

– Milyen kérdést? – vetette fel Otre.

Lej ellépett az üvegfaltól, majd a tanácsosok és Ésia székei között áthaladva a terem közepe felé indult.

– Akkor kénytelen vagyok hivatalos és, félek, brutális formában megfogalmazni: meg kell-e szerveznünk Maldora meggyilkolását és a Felemelkedés hívei ellen kell-e fordítanunk az esetleges népharagot a Montparnasse érdekében? Igen vagy nem?

– Ne feledd, hogy a kétharmados szabály miatt csak abban az esetben nyerheted meg a szavazást, ha legalább hat támogató szavazatot szerzel – emlékeztette Anv, az ülés levezető elnöke.

Lej egy kurta bólintással jelezte az egyetértését. Anv kitárta a karját, mielőtt belekezdett volna a szokásos formulába.

– Meg fogjuk vizsgálni tehát a tanács rangidős tagja, Lej által feltett kérdést. El fogom ismételni, hogy ne legyen semmiféle…

– Felesleges – szólt közbe a Saille névre hallgató, ereje teljében lévő asszony, akinek olyan fehér és áttetsző volt a bőre, hogy az erei meghökkentő élességgel rajzolódtak ki alatta. – Tökéletesen érti mindenki.

– Ebben az esetben, ha bárki szeretné kifejteni a véleményét a javaslat mellett vagy az ellen, most tegye meg! A szavazás tényleges megkezdését követően erre már nem lesz alkalma.

Otre nem erőltette a dolgot. A mindig óvatos Lej nem folyamodott volna ehhez az eljáráshoz, ha nem lett volna biztos abban, hogy megkapja a kétharmados többséghez szükséges szavazatmennyiséget. Mivel senki sem akart felszólalni, ami az amúgy javíthatatlanul szószátyár tanácsosok között létrejött előzetes megállapodás biztos jele volt, Anv ismét kitárta a karját, és hosszan kitartotta ezt a keresztre feszített pozíciót, hogy ezzel is kifejezze a pillanat ünnepélyes jellegét.

– Nem szabad megölni a nőt, aki ide fog jönni.

A tanácsosok összenéztek, hogy lássák, ki szólalt meg. Otre volt az első, aki az amúgy továbbra is mozdulatlanul ülő Ésia felé fordult. A jós úgy nézett ki a haldokolva pislogó gyertya fényében, mint a törmelék által félig eltemetett szobrok az állomáscsoport bizonyos zugaiban.

– Nem szabad megölni a nőt, aki ide fog jönni.

Ezúttal már kétség sem férhetett ahhoz, hogy a teremben kristálytisztán csengő szavak Ésia ajkáról röppentek fel.

– Miért mondod ezt, Ésia?

– Mert… mert ő… mert…

A jós hangja elcsuklott. Otre odasietett hozzá, és megfogta a kezét.

– Ésia?

Bár láthatóan mindent elkövetett, hogy visszanyerje az irányítást a teste felett, Ésia egy árva hangot sem volt képes kipréselni magából.

– Most meg mi lelte? – kérdezte Lej lenéző hangon.

– Az történik vele is, ami a jósok többségével szokott. Ha túl erős érzelmek dúlnak benne, leblokkol. Nyugalomra és bizalomra van szüksége ahhoz, hogy megszólaljon.

– És te efféle újoncokkal akarsz megküzdeni a Felemelkedés varangyaival?

Otre meg sem próbált vitatkozni. Tudta, hogy Ésia nem fog megszólalni, mert ugyanúgy érzi a Lej és a tanács többi tagjából áradó ellenségességet, ahogy nem sokkal korábban a főpásztor agresszivitását is érzékelte.

– Nem akarom bitorolni a gyűlés levezető elnökének a jogait, de javasolnám, hogy térjünk át a szavazásra – folytatta a rangidős Lej.

4.
FELBUKKAN EGY PATKÁNY

– Nem eszik, elnök asszony?

Valid, aki Maldora mellett foglalt helyet, szinte az utolsó morzsáig elfogyasztotta a tányérjára rakott ételt, a nő viszont bele sem piszkált a maga adagjába. Pedig az Invalidusok Tanácsa kisebb tányérokat is odakészített a nagyobbakra, tehát több fogással készült, és a moszatágyra, illetve az állomás veteményeskertjeiből származó fehérbogyóra halmozott halakon, rákokon kívül grillezett kukacokkal és gombával körített sült patkányt is felszolgáltak.

– Sajnálom, Valid, hogy nem tudom élvezni a lakomát, de valami gond van a gyomrommal, képtelen lennék lenyelni akár csak egyetlen falat ételt is.

Majd’ éhen veszett, a gőzölgő tálak illatától összefutott a nyál a szájában, de egyre csak Ionale vészjósló figyelmeztetése visszhangzott benne – ez a férfi és a két barátja meg akarja mérgezni önt, úrnőm – és magára maradva az Invalidusok Tanácsának öt tagjával, a lehető legnagyobb óvatossággal kellett eljárnia.

Nem tűntek ellenségesnek, amikor előadta nekik a balparti Szövetség létrehozásáról szóló terveit. Figyelmesen hallgatták, és érezhetően nem is puszta udvariasságból, majd az előadását követően olyan kérdéseket tettek fel, amelyek jórészt azt firtatták, hogy miként alakul, változik majd a saját szerepük az új szervezeten belül. Maldora közölte velük, hogy az egykori tanácsok tagjai a részben a lakosság által közvetlenül megválasztott, részben pedig a mindenkori elnök által kinevezett Szövetségi Testület adminisztrátorai lesznek. Mindez nem szólt másról, mint hogy a szorgosan húzogatott szálakból összeálljon végül egy, leginkább a pók hálójához hasonlatos rendszer, amelyben minden szál a középpontban futott össze annak érdekében, hogy kedvező változásokat hozzon a Balpart minden szegletében a terület- és erőforrás-elosztás, a fosztogatások és a jobbparti bandák esetleges támadásai elleni védekezés, az egészségügy, a társadalmi kohézió és a kronobiológiai egyneműség terén. A helyzethez illő komolysággal bólogattak, aztán átvonultak egy másik terembe, ahol kezdetét vette az ünnepi lakoma.

Bár a felszolgálók, akik egytől egyig szürke ruhában és fekete kötényben serénykedő fiatal nők voltak, az asztaltársaság valamennyi tagjának ugyanazokat a fogásokat kínálták körbe, és így a mérgezés kockázata szerény, sőt, mondhatni, nem létező volt, Maldora egyetlen falatot sem volt hajlandó a szájába venni. Ha végig akarta járni az előtte álló út összes állomását és valóra akarta váltani a terveit, meg kellett tanulnia úrrá lenni a vágyain, a szükségletein, az ösztönein. Nem sétálhatott bele a csapdákba, amelyeket a teste állított neki, nem vethette rá magát csak úgy az ételre, ha éhség gyötörte, vagy a vízre, ha megszomjazott. Ez az elővigyázatosság, óvatosság persze általában feleslegesnek bizonyult, de egyetlen pillanatra sem engedhette meg magának, hogy áthágja a saját maga által felállított szabályokat.

Hirtelen megmozdult valami a közelében, és amikor odakapta a fejét, látta, hogy egy táplálék után kutató patkány futkározik a székek lábai között. A többiek rá sem hederítettek az állatra. Elnézve, hogy milyen kövér és milyen pofátlanul merész volt, valószínűleg félig-meddig megszokott vendég volt az asztal körül. Maldora tisztán akart látni, ezért levett egy polipdarabot a tányérjáról, úgy tett, mintha be akarná kapni, majd amikor látta, hogy éppen senki sem figyel rá, leejtette a földre. A patkány azonnal rávetette magát, és felfalta, majd a két mellső lábával vadul hadonászva követelni kezdte a következő darabot. Maldora árgus szemmel figyelte, és reménykedett, hogy nem fogja rajta látni a méreg hatását, és végre ő is jóllakhat a tiszteletére adott vacsorán, de néhány pillanat múlva valami fehér színű anyag bukott ki az állat száján, lépett még egyet-kettőt, majd végignyúlt a földön, és néhány kétségbeesett rángást követően mozdulatlanná dermedt.

Maldorának a lélegzete is elállt. Pedig a falatot egy olyan tálról vette le, amelyet a felszolgáló az asztaltársaság mind a hat tagjának körbekínált, és látta azt is, hogy a szomszédai meg is eszik mindazt, amit maguk elé vettek, sőt a jobbján ülő tanácsos, egy testes férfi, éppen akkor gyömöszölt magába mohón egy hatalmas falatot. Hirtelen megérezte a bal halántékán és a bal orcáján, hogy egy pillantás szegeződik rá. Valid leste minden mozdulatát, és a koncentrációtól még élesebbnek tűntek az arcvonásai.

– Mi történt, hölgyem? Hirtelen úgy elsápadt…

Maldora a földön heverő patkányra mutatott.

– Akadnak itt olyanok, akiknek a jelenléte egy kissé feszélyez, tanácsos úr.

Nem emelte meg a hangját, de a metszően indulatos megjegyzéstől zavart csend támadt az asztal körül. Valid oldalra fordult, vetett egy pillantást a patkányra, majd Maldorára nézett.

– Rettenetesen sajnálom, elnök asszony, de nem gondoltam, hogy Cic jelenléte zavarni fogja. Értse meg, ez az állat oly régóta látogatja az étkezéseinket, hogy hozzászoktunk, sőt tulajdonképpen el is fogadtuk.

– Nem a patkányok zavarnak – válaszolta Maldora változatlanul éles, támadó hangon. – Engem, uram, az emberek zavarnak, akik megmérgezik őket.

A váratlan, nyílt támadás egy pillanatra összezavarta a tanácsost, aki csak óriási erőfeszítéssel volt képes összeszedni magát.

– Ez nevetséges, hölgyem. Ki akarna megmérgezni egy patkányt?

– Nyilvánvalóan nem a patkány volt a célpont.

– Akkor ki?

Maldora mélyen Valid szemébe nézett.

– Pontosan tudja, és ha megpróbálja letagadni, sértő módon a szellemi képességeimet vonja kétségbe.

– Hogy tudnánk megmérgezni egyetlen embert ennél az asztalnál úgy, hogy közben ne mérgezzük meg a társaság többi tagját is?

Maldora felvette a tányérját, és ráhelyezte a tanácsos előtt üresen álló tálra.

– Könnyedén bebizonyíthatja, hogy csak képzelődöm. Elég, ha belekóstol abba, amit a tányéron talál.

Valid nagyokat nyelt, és láthatóan próbált valahogy kikecmeregni a csapdából, amelybe került.

– A vádjai elfogadhatatlanok, hölgyem. Nem vagyok a szolgája, hogy parancsokat osztogathasson nekem! Ezer oka lehet annak, hogy egy patkány hirtelen elpusztul.

A huzat átsuhant a termen, és elfújt néhány gyertyát, amitől hirtelen félhomályba borult minden. Az Invalidusok beszűrődő moraja hirtelen zátonyra futott a társaságra telepedő, egyre áthatóbb csenden. A füstölők sűrű, nehéz illata elfedte az állomásra buraként boruló bűzt. Mivel az Invalidusok nem rendelkezett semmiféle csatornahálózattal, amely az ürüléket elvezette volna, a lakók a vödrökbe gyűjtött mocskot egy olyan, kizárólag erre a célra használt alagútba borították ki, amit időnként elárasztottak a Szajna csöveken át odavezetett vizével. Maldora elképzelései között szerepelt a szerves hulladék rendszeres begyűjtése és megsemmisítése is. Egy részét a veteményeskertek és gombatelepek használták volna fel trágyaként, a másikat pedig elszállították volna a régi kőbányákba és katakombákba.

– Pedig egyszerű dolgot kérek – folytatta Maldora, miközben a tanácsosok zavartan pislogtak egymásra. – Azt szeretném, ha valaki belekóstolna a tányéromon lévő ételbe, amihez én hozzá sem nyúltam, és bebizonyítaná, hogy képtelen vádakkal illettem önöket.

– A szavai… – mondta a jobbján ülő testes tanácsos. – A szavait csak sértésként lehet értelmezni.

Maldora felállt, és alaposan, egyenként megnézte magának az asztal körül ülő négy férfit és egy nőt. Mivel Ionale jóslata szerint hárman akartak az életére törni, a rá őszinte döbbenettel hunyorgó nőt és a legidősebb férfit egyből kizárta a gyanúsítottak közül.

– És most mit fognak csinálni? Hívják a katonáikat? Előhúzzák a tőreiket?

Maldora nem félt már tőlük. Amióta abba a korba lépett, hogy képes volt harcolni, rengeteg olyan elszánt ellenségével küzdött meg, aki az életére tört, és rövid idő alatt kiismerte őket. Valid és a két társa nem az a fajta volt, aki hajlandó volt elvégezni a piszkos munkát, és – vele ellentétben, aki soha nem habozott tőrt mártani bárkinek az eleven húsába – nem lett volna bátorságuk fegyvert ragadva elvégezni a feladatot, amit a méregre bíztak.

– Ha jól sejtem, akkor sem lennének bőbeszédűbbek, ha megkérdezném, hogy ki az az aranyos ruhába bújt öregember, akivel kitervelték ezt a merényletet.

Valid és a két másik leszegett fejjel állt, a nő és az idős férfi tekintete pedig döbbenettel elegy felháborodással járt ide-oda közöttük.

– Ed, nem azt mondtad a múltkor, hogy egy montparnasse-i illetővel fogsz találkozni? – kérdezte a nő a jobbján ülő férfitól, aki jóval fiatalabbnak tűnt nem csak nála, de a tanács többi tagjánál is.

Ed nem válaszolt, de Maldora látta rajta, hogy a nő kérdése igencsak kényelmetlenül érintette, és azt is érezte, hogy a kettejük viszonya jócskán túlmutat az egyszerű munkakapcsolaton. Maldora elérkezettnek látta az időt, hogy visszavonuljon, maga köré gyűjtse az embereit és elhagyja az Invalidusok állomást. Nyilván mások is benne voltak az összeesküvésben, ő pedig nem akart időt hagyni Validnak és a két társának, hogy értesíthessék őket. Még nem jött el a leszámolás pillanata. Egyelőre bőven elég volt annyit tudnia, hogy bárhova is megy, megpróbálnak majd leszámolni vele, és hogy Ionale személyében egy szavahihető jóst tudhat maga mellett, ami valóságos áldásnak számít az előtte álló nehéz időszakban.

– Azt ajánlom, takarítsák el a saját mocskukat, mielőtt visszatérnék.

Miután nyugodt, szinte közömbös hangon kiejtette ezeket a szavakat, vissza sem nézve kivonult a teremből.

– A jobbparti életbe!… Meg is ölhettek volna! – háborgott Mitch.

Maldora úgy ébresztette fel, hogy minden teketória nélkül benyúlt a nadrágjába, és megmarkolta a férfiasságát, ami pillanatok alatt kőkeményre duzzadt a markában. Mint mindig, ha megmenekült egy-egy veszélyes helyzetből, Maldora csak arra vágyott, hogy a lehető legsürgősebben, minden teketória, előzetes dédelgetés és cirógatás nélkül megdugják, ő pedig a fájdalom és a gyönyör között hánykolódva igazán érezhesse a testében tomboló életet. A rövid és durva aktus után kábán lihegve hevertek egymás mellett, majd beszámolt Mitchnek a tanácskozásról, a lakomáról és a leleplezett merényletről.

– Kinyírom azokat a patkányokat!

– Felesleges. Majd ők szépen elintézik egymást.

– Honnan tudtad, hogy nem szabad enned?

– Nem én jöttem rá, hanem valaki más… Valaki, aki rendelkezik ezzel a képességgel.

– A jós?

– Nagyon jó vásárt csináltam vele. Figyelmeztetett, hogy ne nyúljak az ételhez… Ezért jutott az eszembe, hogy adok belőle a patkánynak. Szinte azonnal elpusztult, ahogy lenyelte azt a darabka polipot.

– Meg is ölhettek volna!

– Mondtad már. Ismerem az embereket… Ezek csak tehetetlen és ostoba fajankók, de nyilván felbéreltek bérgyilkosokat is. Azonnal el kell mennünk, még mielőtt eldurvul a helyzet és harcra kerülne a sor.

– Lenne kivel-mivel ellátnunk a baját ezeknek a szarkeverőknek!

– Mindenkire szükségem van, Mitch. Most nem engedhetjük meg magunknak az emberveszteséget, amúgy pedig a bosszú hidegen tálalva a legjobb.

– Felizgattál, királynőm! Megint megkívántalak…

– Máris vigyázz!-ba vágtad magad, kapitány? Pedig várnod kell, mert darabokra szaggattál az előbb.

– Azt hittem, hogy…

– Ne izgulj, azt kaptam, amit akartam, amire szükségem volt. Ébreszd fel a többieket, indulunk!

– Parancsodra, királynőm!

– És jó lenne, ha találnál valami harapnivalót is… Éhen veszek.

– A mi vacsoránk maradéka megfelel?

– Bármi, csak ne legyen megmérgezve.

Rövid idő alatt menetkészen állt mindenki, és el is indultak, hogy az Invalidusokhoz közel eső Varenne felé folytassák az útjukat. A két állomást összekötő rövid alagútban ideiglenes hajlékok, alvóhelyek sorakoztak anarchikus összevisszaságban. Mivel nem látták értelmét annak, hogy meggyújtsák a petróleumlámpákat, hogy felkapcsolják a zseblámpákat, rendre belebotlottak a kifeszített tartókötelekbe, és ilyenkor a tákolmányokban kucorgó emberek valóságos szitokáradatot zúdítottak rájuk. A bűz minden korábbinál erősebbé, szinte elviselhetetlenné vált, de Maldora legalább rájött, hogy miért: a vágány mellett lépten-nyomon a dolgukat végző emberek kuporogtak.

– Ezek az állatok a saját mocskukban guggolnak – morogta Mitch. – Mint a disznók…

– Láttál már disznót, kapitány? – nézett rá Maldora.

– A Versailles-on, sőt még ettem is.

– Tényleg olyan jó, mint ahogy mondják?

– Egy álom, úrnőm. Mind a tíz ujját megnyalná utána…

Maldora sohasem evett disznóhúst, még a Bac elnökeként sem jutott hozzá. A hihetetlenül magas ára miatt csak a leggazdagabb metrólakók engedhették meg maguknak, hogy disznóhúst egyenek. Ez az árucikk hatalmas összegeket hozott a Versailles állomáscsoportnak, és különösen a Convention nagybani kereskedőinek, akik hatalmas jutalékot kaptak minden egyes adásvételből, ám a Szövetség oly módon szabályozta volna az élelmiszerek árát, hogy mindenki jóllakhasson, és így véget vetett volna az efféle visszaéléseknek is. Maldora rendszeresen ellenőrizte, hogy Ionale képes-e tartani a menetoszlop által diktált elég gyors tempót, de meglepetten tapasztalta, hogy a jós a korabeli gyerekekhez képest szokatlanul kitartó, és egyáltalán nem mutatja a fáradtság jeleit, pedig már önmagában ahhoz is komoly erőre volt szüksége, hogy a szokásosnál kétszer nagyobb és súlyosabb fejét megtartsa a helyén. Olyan volt, mintha apró, szapora léptekkel tipegett volna, miközben a felnőttek gyalogoltak, de nem panaszkodott, és csak akkor állt meg ő is, és üldögélt mozdulatlanul a többiekkel együtt, amikor a csapat időnként pihenőt tartott. Indulás előtt a hálás Maldora köszönetet mondott neki, amiért megmentette az életét. A lány – mintha a szavak el sem jutottak volna a tudatáig – egyáltalán nem reagált.

A folyosó egészen a Varenne-ig lakott volt, olyannyira, hogy tulajdonképpen nem is lehetett megmondani, hogy hol van a határ a két, ily módon valamiféle állomáscsoport-kezdeményt alkotó közigazgatási egység között. A Varenne egy kifejezetten kicsi és túlzsúfolt állomás volt, úgyhogy előbb-utóbb mindenképpen csatlakoznia kellett az egyik nagyobb és szervezettebb szomszédjához. Egyre nehezebben jutottak előre a peronon. A menetoszlop élén haladó embereknek időnként csak ütésekkel és rúgásokkal sikerült utat nyitniuk. A mennyezetről alálógó vagy kövekre állított gyertyák pislákoló fényében időnként láthatóvá vált a repedezett fehér csempékkel borított fal egy-egy darabja. A sötétség mélyén már ott derengtek a két szerelvényből álló tanácsterem ablakainak a fényei. A bejáratot őrző katonákat a fegyverkereskedőktől csak méregdrágán beszerezhető pisztolyokkal szerelték fel. Szinte ugyanaz a savanykás, áporodott szag terjengett itt is, mint az Invalidusokon, és ez a bűz csak tovább fokozta azt a lepusztult, nyomorúságos és reménytelen hangulatot, amit a sötétség gyilkos szorításában vergődő állomás amúgy is árasztott magából. Maldora meg volt győződve arról, hogy a világosságtól megfosztott emberek végképp elveszítik a reményt, és vagy állati sorba süllyednek, vagy egész egyszerűen elpusztulnak. Úgy érezte, szorítja az idő. Vajon Valid, a társai, és mindazok, akik belekeveredtek a mérgezési kísérletbe, miért nem látják be, hogy most kell fellobbantani a lángot, és egész addig életben tartani, amíg a felszíni levegő nem válik ismét belélegezhetővé? Hogy most kell összefogni, egyesíteni minden erőt és akaratot, hogy a metrólakók lelkében ne hunyjon ki a remény.

Két katona állt eléjük, amikor odaértek a szerelvényhez. Mitch megmarkolta a pisztolyát, és készen állt arra, hogy bármelyik pillanatban előrántsa.

– Melyikőtök az a Maldora? – vakkantotta oda az egyik katona.

– Én vagyok az – válaszolta ő a kapitány legnagyobb bosszúságára.

– Azt a Jobbpartját, felség! Várd meg a bemutatkozással, amíg felmérem a helyzetet! – súgta oda neki.

Maldora mit sem törődve Mitch intésével a csapat élére lépett, Ionale követte.

A katona kissé ingerülten végigmérte, majd meghajolt előtte.

– Varenne Tanácsa találkozni óhajt önnel, hölgyem.

Maldora Ionale-ra pillantott, de a lány meg sem rezdült.

– Örömmel hallom. A lányom is jöhet?

A katona a lányra pillantott, majd néhány pillanatra eltöprengett.

– Ahogy óhajtja, hölgyem.

Hátraarcot csinált, és megindult a szerelvény egyik bejárata felé. Maldora kézen fogta a jóst, és elindult utána.

– Itt várjon meg minket, kapitány!

Hátra sem kellett fordulnia ahhoz, hogy tudja, Mitch mélységesen nem ért vele egyet.

Varenne Tanácsa mindössze két főből állt; egy vénasszonyból és egy fiatal férfiból. A nő homlokán és arcán futó mély ráncok éles ellentétben álltak a férfi arcával, amely olyan csupasz és vértelenül sápadt volt, mint egy fehér skorpió páncélja. Egyszerű székeken ültek, szemközt két, egyelőre üresen álló karszékkel. A nő szigorú kontyban fogta össze a dús haját (bár egy-két fegyelmezetlen tincs már kiszabadult belőle), és olyan bő ruhát viselt, amelynek színe és szabása felett is alaposan eljárt már az idő. A szőke, rövid hajú férfi tökéletesen szabott patkánybőr ruhában fogadta. A végtelenül sivár, dísztelen vagon ugyanolyan lehangolónak tűnt az egyetlen szál gyertya gyenge fényében, mint maga az állomás.

Az öregasszony a két látogatóra szegezte a tekintetét. Maldora hírből ismerte már, de személyesen még nem találkozott vele.

Az asszony már éppen szólni készült volna, de Maldora megelőzte.

– Ön Ière, Varenne Tanácsának a tagja.

– Ön tudja, ki vagyok?

– A saját, jól felfogott érdekem – válaszolta Maldora –, hogy ismerjem a Bachoz közel eső állomások vezetőit.

– Természetesen. Ha már itt tartunk, szeretném megjegyezni, mély sajnálattal tölt el, hogy az Invalidusok állomás elválaszt önöktől. Ha nem így lenne, már réges-rég folyamodtunk volna azért, hogy csatlakozhassunk a Bachoz.

Bár enyhén remegett a hangja, hangosan és érthetően beszélt, és a szemét borító hályog ellenére is élénk, átható volt a tekintete.

– Természetesen én is ismerem önt… – folytatta. – Viszont az önt kísérő ifjú hölgyet nem.

– Ő Ionale, a lányom.

– Nem tudtam, hogy van lánya.

– A haldokló édesanyja bízta rám nemrégiben, én pedig örökbe fogadtam.

– Jós képességekkel rendelkezik?

– Úgy tűnik.

Ière néhány pillanatig csendben ült, figyelmesen tanulmányozta Ionale-t. A fiatalember némán és mozdulatlanul ült mellette, mint egy büntetésben lévő gyermek. Az öregasszony hirtelen felé fordult, és a vállára tette a kezét.

– Ő itt Urm, az unokám. Igyekszem bevezetni a kormányzás tudományába. Nincs könnyű dolgom, mert meglehetősen önfejű – húzta vissza a karját. – Hallottam a tervéről, elnök asszony, és csak annyit akartam mondani, még mielőtt összecsap a Montparnasse-i Tanács álnok kígyóival, hogy egyetértek vele, sőt, támogatom. Egy, a Balpart egészét összefogó szövetség nélkül egy olyan kisméretű, csekély erőforrásokkal rendelkező állomás, mint a mienk, az Invalidusok dögevői és a François-Xavier banditái közé ékelődve rövid időn belül pusztulásra lesz ítélve. A sötétség apránként felzabál minket, a varenne-iek azt eszik, amit érnek és ebbe az emberhúst is bele kell érteni, tisztítás, szűrés nélküli vizet isznak, már nem mernek messzebb menni, hogy a dolgukat elvégezzék, rengeteg gyereket csinálnak, akik alig érik el a kamaszkort, de már egymást ölik egy talpalatnyi helyért, nincsenek lehetőségeik és nem várnak semmit a jövőtől. Egyszóval, itt az idő, hogy valamiféle új reménység visszaadja az életkedvüket, és, Maldora, ezt a reményt ön testesíti meg a szemükben. Ön az egyetlen, aki valódi alternatívát kínál az állomáscsoportok anarchikus rendszerével és a Felemelkedés egyre terjedő fanatizmusával szemben.

Ière cserepes ajka mosolyra húzódott.

– Mit szól ehhez az ifjú jósunk?

Ionale ajkai és nyelve némán mozgott néhány pillanatig.

– Azt gondolom, hogy az igazat mondja, asszonyom – válaszolta végül.

– Hát persze hogy az igazat mondom, ifjú hölgy – bólintott az öregasszony. – Az én koromban már nem vesztegeti az ember az idejét a hazudozással.

– De nem mindenki fogadja el az igazságot, asszonyom – folytatta a jós –, mert sokan félnek.

– Félnek? Mitől?

– Az örök sötétségtől, asszonyom.

– De miért félnének tőle?

– Mert a testükben, a lelkükben ott őrzik még az őseik emlékeit, akik a felszínen éltek, a fényben.

– Te is osztod a felszíni elméletet, mint a Felemelkedés Egyházának agyalágyult hívői?

– Én nem hiszek, asszonyom… Én tudom mindezt, mert láttam.

– Jártál a felszínen?

– Nem, nem. Nem élnék már, ha megtettem volna. A képzeletemben láttam.

Ionale heves kézmozdulatokkal kísérte a szavait, ide-oda mozgott a széken, ütemesen lóbálta a lábát.

– Erős fény van odafent… az ember szeme is megfájdul belé… olyan színek, amelyeket nem is ismerek, hatalmas vizek, mindenféle színű növény, és fehéren, némán gomolygó alakzatok úsznak a fejem felett tornyosuló hatalmas térben…

A kislány elhallgatott, mintha hirtelen belefáradt volna a beszédbe, vagy mintha hirtelen úgy érezte volna, hogy túl sokat mondott.

– Ritkán beszél ennyit – jegyezte meg Maldora megtörve a jós szavai után beálló csendet.

– Honnan tudjuk, hogy az elbeszéléséből mennyi az, amit csak képzelt? – fordult Ière az unokája felé. – Te mit gondolsz, Urm?

A fiatalember tekintete előbb ide-oda járt egy ideig a két vendég között, majd a nagyanyjára nézett.

– Honnan tudjam, nagyanyám, ha te magad sem tudod? – válaszolta végül.

Ière elégedetten bólintott.

– Remek válasz. Mások összevissza kezdtek volna beszélni, csak hogy ne tűnjenek tudatlannak, pedig nincs abban semmi rossz, ha bevalljuk a tudatlanságunkat. Csak az ürességet lehet betölteni, azt nem, amit telezsúfolunk a valami illúziójával. Ezért képtelenség normálisan elbeszélgetni például egy Felemelkedés-hívővel.

– Olyan érzésem van, mintha nem igazán kedvelné a Felemelkedést – nézett rá Maldora.

Az öregasszony a gondolataiba merült néhány pillanatra, majd nagyot sóhajtott.

– Az a nyomorult főpásztor két gyermeket vett el tőlem – válaszolta végül. – Xavot, Urm apját, aki bigott hívő lett, és fontos szerepet tölt be az egyházban és Aube-ot, a legkisebb lányomat, akit, sokakkal együtt, a szexrabszolgájaként használ. Hogyan lehet ágyba menni egy olyan férfival, akinek az a kedvenc időtöltése, hogy emberi lényeket küld a felszínre, majd, miután megégtek, mint a nyársra húzott patkány, visszahozza őket?

– A fia nem próbálta meg magával vinni az unokáját?

Ière-ből olyan fájdalmas, rekedt hang szakadt fel, mintha egy csatornavarangy kuruttyolt volna a közelben.

– Tucatnyi fegyverest bérelt fel, hogy elrabolják, mi pedig illő fogadtatásban részesítettük őket. Ott rohadnak az állomás pöcegödrében… Azóta nem történt semmi, de tudom, hogy ismét próbálkozni fog, mi pedig…

– Jönnek! – kiáltott fel Ionale.

Ière, Maldora és Urm döbbenten nézett a kislányra.

– Ki jön? – kérdezte az elnöknő.

– Fehérbe öltözött férfiak… Sokan vannak és olyan fegyver van náluk, amilyet nem láttam még… Mintha puskák lennének, de valami görbe furcsaság áll ki belőlük alul.

– Talán géppisztolyokról beszél – mondta Urm.

– Egy szót sem értek az egészből – bosszankodott Ière.

– Gépkarabély, veszedelmes fegyver. Sorozatokat lehet vele lőni.

– Honnan tudod?

– Megvannak a magam hírszerzési forrásai, nagyanyám. Egy kereskedő banda jelentős mennyiségű Kalasnyikovot talált a Denfert katakombáiban, aminek egy részét a Felemelkedésnek, egy másikat a Montparnasse Tanácsának adta el, a fennmaradó részt pedig a kis-kínai mandarinoknak.

– Mik az esélyeink, ha vállaljuk a küzdelmet?

– Nyílt terepen a minimálisnál is kevesebb, egy pillanat alatt átgázolnak rajtunk.

– Te mit javasolnál?

Urm felállt, odasétált a jóshoz, és letérdelt elé.

– Meg tudod mondani, hányan vannak?

Ionale nyelve úgy járt a félig nyitott ajkai között, mint egy felingerelt kígyóé.

– Képtelen vagyok összeszámolni őket.

– Harminc? Ötven… Vagy inkább száz?

– Ötvennél több.

– Messze vannak?

A lány többször is megrázta a fejét.

– Közel, nagyon közel.

Urm felegyenesedett.

– Egyetlen megoldás maradt, nagyanyám.

Az öregasszony egy kézmozdulattal jelezte, hogy folytassa.

– A Ren-terv.

Próbálta ugyan megőrizni a nyugalmát, de az öregasszony arckifejezése hirtelen megváltozott.

– Biztos vagy benne? – kérdezte halkan.

– Nem csak azért jönnek, hogy engem elvigyenek, hanem azért is, hogy elpusztítsák a lakosságot, majd a Felemelkedéshez csatolják az állomást, és átvegyék az ellenőrzést a teljes Montparnasse–Invalidusok vonal felett. Vízbe kell fojtanunk őket, mint a patkányokat, valahol a François-Xavier és a Varenne között.

– Eddig még sohasem kellett alkalmazni a Ren-tervet. Félő, hogy rengeteg varenne-i polgár is meg fog fulladni. Tisztában vagy te ezzel?

– Te tanítottál arra, hogy két rossz közül mindig a kisebbiket kell választanunk…

Ière egy pillanatra a gondolataiba merült, a szeme szinte szikrát szórt, majd egyetértően bólintott.

– Ha az a terved, hogy elárasztod a vágányokat a Varenne és a François-Xavier között, az azt jelenti, hogy itt kell maradnom a kíséretemmel együtt – tiltakozott Maldora.

Urm szigorúan és keményen nézett vissza rá. A fiatalember, aki néhány perccel korábban még szinte észrevétlen volt, hirtelen a végsőkig elszántnak, sőt hajlíthatatlannak tűnt.

– Csak egy kis időre, hölgyem. A víz hamar vissza fog húzódni. Amúgy pedig két előnyét is látom annak, hogy így alakult a helyzet.

Odalépett a nagyanyjához, megfogta a kezét, és odaadóan megcsókolta.

– Két előnyt említett?

– A Felemelkedés minden bizonnyal tudja, hogy ön éppen a Varenne-en tartózkodik. Két legyet ütnének egy csapásra, ha az állomás lakosságával együtt önnel is végezhetnének, tehát a Ren-terv az ön védelmét is szolgálja. A második előny pedig az, hogy mihelyt visszahúzódik a víz, megszerezzük a Kalasnyikovokat és a hozzájuk való lőszert, rendbe tesszük őket, ha kell, és a felét átadjuk az ön csapatának… Ez lesz a mi hozzájárulásunk az ön nagyszabású tervéhez.

Maldora egy könnyed meghajlással tisztelgett Urm józansága és nagyvonalúsága előtt. Ionale hangja ismét belehasított a szinte teljes sötétségbe borult vagonban honoló csendbe.

– Közelednek.

5.
ÉLET-HALÁL HARC

Daub és Fehér Skorpió beálltak a tíz lépés átmérőjű, égő gyertyákkal kijelölt küzdőkör közepére, amelyet a Kufárok bandájának tagjai álltak körbe. A törvény előírásai szerint a két küzdőfélnek tökéletesen meztelenre kellett vetkőznie, hogy ne rejthessenek el semmiféle fegyvert a ruhájuk alá, és bár a kihívó nem szerezte meg az abszolút többséget – sőt, kísérletet sem tett rá –, úgy döntöttek, tartják magukat a meztelenséget előíró szabályhoz, hogy semmiféle gyanú, a kétség leghalványabb árnyéka se vetülhessen a küzdelem eredményére.

Enti ismertette a felekkel a másik két fontos szabályt:

– A küzdelem halálig tart. Az lesz a győztes, aki elsőként végez a másikkal. Ha a küzdőfelek bármelyike menekülni próbál, a harc megkezdése előtt sorshúzással kiválasztott négy ember végez vele, mint egy mocskos patkánnyal.

A négy kiválasztott a kör egyik oldalán állt géppisztollyal a vállán, mint egy vezényszóra váró kivégzőosztag.

– A kihívó, Fehér Skorpió által választott fegyver a vascső, a kihívott fél, Daub, késsel fog küzdeni.

Juss elnézte a körülötte állókat. Elég volt csak rápillantania a gyertyák halványan derengő fényébe mártott arcokra, és tudta, hogy ki akarja a kihívót és ki a kihívottat győztesként látni. Irie amúgy is beesett arcát eltorzította az aggodalom, a Fehér Skorpió győzelmében bízó Aure tekintete viszont lázasan csillogott az izgatott várakozástól. A túlnyomó többség láthatóan Daub pártján volt, egyrészt mivel az emberek féltek Fehér Skorpiótól és a barátjától, Entitől, másrészt pedig mivel megszokták már, hogy Daub vezeti őket, és nem igazán akartak volna változtatni ezen. Talie fenyegető pillantásokat vetett Vernre, aki nyilvánosan sértegetni kezdte, miután megérkeztek az állomásra, így jelezte neki, hogy igencsak meg fogja bánni a viselkedését, miután Fehér Skorpió és Enti átveszi majd az irányítást a Kufárok bandája felett.

– A küzdőfelek készen állnak? – kiáltotta Enti. – A kivégzőosztag készen áll?

A kihívó és az ellenfele a feje fölé emelte a fegyverét, a sorsolással kiválasztott emberek pedig előreszegezték a géppisztolyaikat.

– Várjatok! – kiáltotta Daub.

– Mi van, Daub? – nézett rá Enti. – Betojtál vagy nem szeretsz pucér golyókkal mászkálni?

– Elismétlem, amit a múltkor mondtam…

Daub hosszan, egyenként végigmérte a körbenálló embereket. Sötét, szőrös, hegekkel borított bőre élesen elütött a kihívójáétól, amely olyan fehér és tökéletesen sima volt, mintha viaszba mártották volna. Skorpió izmai szálkásabbak, látványosabbak voltak, mint Daub lomhának tűnő, robusztus teste.

– Az elkövetkező időkben mindenkire szükségünk lesz, és ezért, ha a többség rá szavaz, kész vagyok átadni a helyemet Skorpiónak – jelentette ki Daub.

– Megmondtuk már, Daub, elég volt a szavazásaidból. Győzzön az erősebb, és kész! Vagy harcolsz, vagy parancsot adok a kivégzőknek, hogy tömjenek tele ólommal.

Juss csak nagyon nehezen tudta megállni, hogy szokása szerint ne szóljon közbe. Nem szerette se Fehér Skorpiót, se Entit, és biztosra vette, hogy ha ezek ketten kerülnek a banda élére, a Kufárok rövid időn belül nyomtalanul eltűnnek a Balpart útvesztőjében. A mellette álló Plaisance-ra sandított, és a nájt tekintetében is ugyanezt az aggodalmat látta. A banda két megmaradt kutyája is ott volt a körben, és nyugodtan ülve figyelték az eseményeket. Egyedül Och-ot, a szerelvény tetején heverésző macskát hagyta hidegen mindaz, ami odalent zajlott.

Daub bólintott, Enti pedig elmosolyodott.

– Kezdődjön a küzdelem!

Fehér Skorpió ezúttal nem óvatoskodott, azonnal előrelendült, és villámgyorsan lesújtott az ellenfelére. Daub oldalra lépett, de nem elég gyorsan ahhoz, hogy kitérhessen a majd’ méteres vasrúd elől, amely végül a vállán találta el. A földre roskadt a hatalmas ütéstől, a vállcsontja egy szörnyű reccsenéssel eltört, ami azt jelentette, hogy a küzdelem további részében képtelen lesz használni a jobb karját. Aure diadalittas örömkiáltásban tört ki, Irie viszont elsápadt, és olyan erővel harapott az ajkába, hogy még a vére is kiserkent. Jussön jeges borzongás futott végig, Plaisance szeme könnybe lábadt.

Skorpió zsákmányra éhes ragadozóként kerülgette a kábán, tehetetlenül lelógó jobb karral rogyadozó Daubot.

– Tudod, mit, Daub? Elveszem a késed, és azt teszem veled, amit Rockal csináltak – közölte meglepően lágy, szinte búgó hangon Skorpió. – Feltűzünk a vagonra, és lelépünk erről az átkozott állomásról, útra kelünk ismét, ahogy a Kufárok eddig is tették, mert a jobbparti szentségit neki, szabad emberek vagyunk, és nem fogjuk magunkat élve eltemetni, mint a nyomorult metrólakók a patkánylyukaikba! Itt hagylak a farkaddal és a golyóiddal a szádban, hogy az összes idetévedő elfajzott korcs láthassa majd, kik a Balpart igazi urai, mert az biztos, hogy nem a tetű tanácstagok, nem a Convention zsarnokai vagy a Felemelkedés nyomorult hívői azok.

Miközben szónokolt, folyamatosan körözött Daub körül, aki láthatóan egyre nehezebben, egyre fájdalmasabb erőfeszítés árán tartotta magát.

– Túl sokat beszélsz! – mondta rekedten.

– Mit tegyek, ha egyszer, megjött a kedvem? Téged látva elönti a lelkemet a…

Daub bal karja ekkor előrelendült, mint egy korbács. Olyan gyors és olyan pontos mozdulat volt, amire senki sem számított egy olyan embertől, akiről egy pillanattal korábban még mindenki azt hitte, hogy a végét járja. A kése markolatig szaladt Skorpió combjába, aki megpróbált ugyan visszavágni, de a lábából kifutott az erő, és egy tompa puffanással elterült az állomás betonján, zuhanás közben még a vasrudat is elejtette. Hosszú, hófehér haja halotti lepelként omlott alá a vállára. Daub nem hagyott neki időt arra, hogy összeszedje magát. Kirántotta a kést a combjából, és miközben ömleni kezdett a vér a sebből, a kés hegyét Skorpió torkának szegezte.

– Mit szólnál, ha inkább én vágnám el a te torkod, ha én nyisszantanám le és tömném a szádba a szerszámodat? Vagy hagyjuk inkább ezt a baromságot, és engedjem ide Aure-t, hogy ellássa a sebedet?

– Te… te győztél, Daub – nyöszörögte Fehér Skorpió. – Megadom magam…

Az ellenfele vérétől lucskos Daub képtelen volt mozdítani a vállát és a jobb karját, de felegyenesedett. Juss örömtől sugárzó pillantást vetett Plaisance-ra, ő pedig visszamosolygott a fiúra. A többieken is ugyanez a mámoros megkönnyebbülés látszott, de a kivégzőosztag tagjai továbbra is mereven előreszegezték a fegyverüket, mintha nem fogták volna fel, hogy a küzdelem véget ért annak ellenére, hogy nem volt sem győztese, sem vesztese, és csak annyi eredménnyel járt, hogy két régi barát ismét egymásra talált, és az addig megosztott banda tagjai között helyreállt a békesség. Aure akkor már hosszú, széles csíkokra vágott vászondarabokkal a kezében ott térdelt Skorpió mellett.

– Arról volt szó, hogy a küzdelem halálig tart! – kiáltotta Enti.

– Te mondtad – javította ki Daub. – Egyikőnknek sem volt kedve hozzá.

– A törvény…

– Te akkor és úgy használod a törvényt, amikor és ahogy neked tetszik, Enti! Mit akarsz te tulajdonképpen? – kérdezte Daub, majd amikor észrevette, hogy a négytagú osztag még mindig előreszegezett fegyverrel áll, hozzátette: – Lazítsatok már! A harcnak vége, és nem is fog folytatódni.

A négy férfi nem eresztette le a fegyverét.

– Mi ütött belétek, fiúk?

– Valójában nem sorshúzással lettek kiválasztva – vetette oda Enti. – Kizárólag nekem engedelmeskednek.

Daub és Enti beszélgetését hallva Juss fejében megszólalt a vészcsengő. Körülnézett, hogy merre van Plaisance. A lány néhány lépésnyire volt tőle, a Fehér Skorpiót ápoló Aure-nak segített.

– Csak a megfelelő pillanatra, alkalomra vártam – folytatta Enti gonosz mosollyal az arcán.

– Megfelelő alkalom? Mihez?

– Hogy kiirtsam a Kufárok írmagját is.

– Ki vagy te igazán?

– Ha igazi vezér lettél volna, már hamarabb is feltetted volna ezt a kérdést.

Úgy tűnt, mintha Daub mélyen elgondolkozott volna, de hirtelen elüvöltötte magát:

– Mindenki fedezékbe! Bújjatok el a sötétben! Most azonnal!

– Tűz! Akit csak értek! – kiáltotta Enti.

Daub a fegyveresek felé vetette magát, hogy a testével fedezze a bandája tagjait. Tízlépésnyit futhatott, amikor lekaszálták a záporozó lövedékek. Előbb megtántorodott, majd az állomás földjére zuhant. Irie-ből még felszakadt egy kétségbeesett kiáltás, aztán egy furcsa, bíborszínű virág nyílt ki a homlokán, a mellén, és hátrazuhant. Juss Plaisance-hoz rohant, megragadta a karját, és magával rángatta a járathoz, amelyen át jöttek. A lövedékek süvítve röpködtek körülöttük. Leugrottak a vágányokhoz, és a golyónyomokkal borított vagon fedezékében átjutottak a túloldali peronra, ahol az átjáró nyílása volt.

Enti hangja túlharsogta a fegyverropogást és a sebesültek jajveszékelését is.

– Lőjétek agyon az összes seggfejet!

Juss és Plaisance zakatoló szívvel várt egy pillanatot, mielőtt megpróbált volna átjutni azon a szakaszon, ahol ugyan nem kínálkozott semmiféle fedezék, de legalább sűrű sötétség borított mindent. A golyók nyomán fényes szikrák pattogtak a vagon fémtestén. Az addigi kutyaugatás hirtelen elnémult, és egyre nagyobb csendek álltak be a géppisztolyokból leadott sorozatok között.

– Az összes kinyiffant – kiáltotta valaki.

– Ellenőrizzétek! – harsant Enti hangja. – Elő a világítórakétákat!

Két robbanás hallatszott, majd két, sziszegve sisteregni kezdő rakéta borította pirosasan derengő fénybe az állomást. Juss és Plaisance a földre vetette magát a falnál, a szűk nyílástól nagyjából tizenöt lépésnyire.

– Ne mozdulj! – suttogta Juss.

A vöröses fény lebegett még egy ideig a fejük felett, majd lassan kihunyt. Juss fejében megriadt patkányokként kergették egymást a gondolatok. Felidéződött benne a nap, amikor a valamelyik állomás – talán a Monge lehetett az – fegyveresei elől menekülő Enti és három társa csatlakozott a bandához. Nem sokkal Plaisance érkezése előtt történt. Enti ezek szerint nem árulást követett el, hanem egy gondosan előkészített tervet követve beépült közéjük. Vagy egy jelentős állomáscsoport tanácsának dolgozott, vagy a Felemelkedés megszállottjainak, vagy egy rivális bandának. Akárhogy is volt, pillanatok alatt végeztek Daubbal és az övéivel. Juss csak akkor értette meg, hogy miért is érezte a kezdetektől fogva gyanúsnak Entit. Ez a rohadék addig-addig keltette a viszályt, amíg sikerült elérnie, hogy Fehér Skorpió kihívja Daubot, és ez remek alkalmat kínált neki arra, hogy betegye a kivégzőosztagba a társait, és leszámoljanak a gyanútlan és védtelen Kufárokkal. Az ismét sötétbe burkolódzó állomás síri csendjét csak az egyik sebesült kutya szívszaggató nyüszítése, és a haldoklókra közvetlen közelről leadott rövid gépfegyversorozatok ropogása törte meg időnként.

– Mintha láttam volna valakit a túloldalon – szólalt meg egy hang.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Enti.

– Biztos nem vagyok, de azt hiszem.

– Akkor világítórakétát!

Juss a mellette lapuló Plaisance-ra nézett.

– Ha jelt adok, odarohanunk a nyíláshoz. Készen állsz?

A kis nájt egy hunyorítással jelezte, hogy igen.

– Akkor most!

Amikor nekilódultak, újabb robbanás szaggatta szét a csendet, majd a vöröses fény elárasztotta az állomásnak azt a részét, ahol bujkáltak.

– Ott! Ketten vannak!

– Mire vártok?! Lőjetek már, hogy a Jobbpart rakja az anyátokba!

Ropogni kezdtek a fegyverek, és a sziszegve becsapódó lövedékek nyomán apró, éles szilánkok fröcsköltek szanaszét a falat borító fehér csempékből.

– Siess! – lihegte Juss.

Amikor odaért a nyíláshoz, hátrafordult, és bár a pánik hatására mindene azt súgta, hogy minél hamarabb tűnjön el a szűk résben, bevárta Plaisance-t. A lány előredőlve, behúzott nyakkal, aprókat sikkantgatva futott a körülötte becsapódó golyók záporában.

Amikor odaért, Juss kézen ragadta, és tiszta erejéből betaszította a lyukba, majd fürgén, mint egy skorpió, ő is utánamászott.

Plaisance elesett és végignyúlt a járat hepehupás földjén. Juss talpra rángatta, és vonszolni kezdte, pedig láthatóan fájdalmat okozott a kislánynak, aki húzta is az egyik lábát. A világítórakéta rájuk vetülő fénye előbb halványulni kezdett, majd végképp kihunyt, a szűk alagút pedig tökéletes sötétségbe borult.

– Inkább te menj előre! Figyelj, és szólj, ha valami az utunkba kerül!

A lány zokszó nélkül engedelmeskedett.

– A lábad?

Plaisance olyan gyorsan haladt a járatban, amennyire csak a sérülései engedték. Egy ideig még ott hömpölygött mögöttük visszhangosan Entinek és a társainak a kiáltozása, végül aztán – a folyosók, alagutak mélyéről előszivárgó rémisztő zajokkal együtt – elült az is, és csend lett. Juss rájött, hogy az üldözőik feladták a hajszát, vagy azért, mert egy taknyos kölyök és egy kislány nem ért meg ennyit nekik, vagy azért, mert a veszélyes átjáróban hirtelen megfordultak az erőviszonyok, és egy nájt, illetve egy fiatal fürkész párosa előnybe került a testesebb, kevésbé mozgékony felnőttekkel szemben. A helyzet ezzel együtt sem volt túl fényes. Egy magányosan kóborló fiú és egy kislány, aki ráadásul nem tartozott egyetlen bandához sem, ideális célpont volt az emberkereskedők számára. Juss nem veszítette el a pisztolyát menekülés közben, de semmire sem ment volna vele az állomáscsoportokon egyre nagyobb számban nyüzsgő, állig felfegyverzett férfiakkal szemben. Egyetlen fillérjük sem volt, nemhogy lőszert, ruhát, zseblámpát, de még egy falat élelmet sem tudtak venni maguknak.

– Minden oké, Plaisance?

– Félek, Juss.

– Ugyan már. Ne felejtsd, hogy én vagyok a védelmeződ.

– Nem hittem volna, hogy Enti ilyet fog csinálni.

A hangjuk összefonódott, és jó ideig ott lebegett a fejük felett.

– A mocskos patkány! Azért állt be közénk, hogy kicsináljon.

– De miért akart kicsinálni minket?

– Nem hiszem, hogy személy szerint ő akart volna, inkább azok, akiknek dolgozott. Hogy van a lábad?

– Egy kicsit húzom, de rendben lesz… Mit vétettünk nekik?

– Van, aki nem szereti a kóborlókat, a vándornépeket. A Felemelkedés például…

– De miért nem szeretnek minket?

– Mert szabadon élünk, érted? Azt csinálunk, amit akarunk, akkor, amikor nekünk tetszik, és ez dühíti azokat, akik úgy gondolják, hogy mindenki engedelmességgel tartozik nekik. Mi vagyunk a Balpart utolsó urai, ahogy Skorpió mondta a párharc közben.

– Ó, látod, ez az az omlás, ahol megölted a fehér skorpiót.

– Remélem, nem akad több belőlük. Bár úgy talán sokkal egyszerűbb lenne minden…

– Mi lenne egyszerűbb?

– Semmi. Gyerünk tovább!

Kis-Kínában, a Balpart talán legjobban kivilágított állomáscsoportján, hatalmas volt a nyüzsgés. A fellógatott gyertyabélfüzérek a Porte-d’I állomás legeldugottabb zugát is bevilágították. Juss, ahányszor csak itt járt, mindig arra jutott, hogy a mandarinok, a politikusok vagy kimeríthetetlen gyertya-, mécses- és olajlámpakészletekkel rendelkeznek, vagy ismerik az efféle dolgok előállításának a titkát. A lakók kalyibái hatalmas összevisszaságban sorakoztak a peronokon és az alagutakban. A szagok jól elválasztható rétegekben rakódtak egymásra, minden attól függött, hogy milyen közel volt az ember a talajhoz. A nehezebb illatok a betonburkolat közelében maradtak, a könnyebbek felemelkedtek a boltozat alá, és nyilván ezért alakult úgy, hogy mindig a gazdagabbak laktak odafent. Juss többször megfigyelte már, hogy van valami, ami nem változik az embereknél: ha sok pénzhez jutottak, rövid időn belül magasabban fekvő helyre költöztek, mintha közelebb akarnának kerülni a felszínhez. Erősen szorította Plaisance kezét, és elnézve a hatalmas tömeget, a világért sem engedte volna el. A másik kezét a kabátzsebébe süllyesztette, és a pisztolyát szorongatta.

Ami a többit illette, a kis-kínaiak is olyanok voltak, mint a Balpart lakói általában: ugyanolyan sápadtak, ugyanolyan kerek volt az arcuk, de sokuknak különböző volt a szemformája és olyan súlyos a szemhéja, hogy csak egy vékonyka résen át néztek ki a világba, mintha egy vastag függöny mögül leselkedtek volna. A különböző negyedeket (a Maison-Blanche-t, a Tolbiacot, a Gobelins-t, az Italie-t, a Campo-Formiót és a Porte-d’I-t) összekötő átjárókat csak és kizárólag a kereskedelem számára tartották fenn. Az üzletekben mindent meg lehetett találni, amire egy metrólakónak csak szüksége lehetett: kézi- és lőfegyvert, lőszert, benzineskannát, állatbőrt, szövetet, ruhát, lábbelit, gyertyát, gyufát, cigarettát, kést, edényt, tányért, hajjal vagy szikkadt szivaccsal tömött matracot, csodatévő balzsamot, alkoholt, varázsgombát, afrodiziákumnak tartott varangyvért és -nyálat, barnító krémet, szerencsehozó kőfalloszt, rég elfeledett, pocakos istenségeket ábrázoló szobrokat, kígyó-, vagy drágább, ám hatékonyabb fehérskorpió-mérget tartalmazó üvegcséket, erjesztett algát, amelyet a Tolbiac és a Maison-Blanche-negyed felől elérhető hatalmas telepeken termesztettek, erőt és bátorságot adó gyökereket, zsinórokat, amelyekkel a kalyibák vászonlapjait lehetett kifeszíteni, kutya- vagy vadmacskaszőrből szőtt szőnyegeket, és persze minden egyebet. A legkeresettebb, a legritkább műtárgyak, amilyenek például a finom, aranyozott papírra készült, mezítelen istennőket ábrázoló megkapóan élethű rajzok voltak, darabonként száz pénzért, tehát egy valóságos vagyonért cseréltek gazdát. Jussnek egy campo-formiói fickó mutatta meg az egyik ilyen gyertyalángszínű hajzuhatagot viselő, lenyűgözően dús idomú nőt. A látvány sokáig üldözte Jusst, mintha az a nő megszökött volna a lapról, és bevette volna magát a fejébe. Egyetlen pihe, egyetlen folt, egyetlen apró pattanás sem volt a bőrén, amely olyan lágynak és simának tűnt, mint a békák hasa. A combjai között nyíló, enyhén duzzadt peremű, rózsaszínes és kagylószerű redők a mennyország kapuját idézték fel benne, a mennyországét, amelyről tudta, hogy sohasem juthat majd be, még akkor sem, ha az álmaiban gyakran látta az istennő hívogató tekintetét. A Kufárok gyakran üzleteltek a kis-kínai kereskedőkkel, hogy aztán bevegyék magukat egy mulatóba, ahol literszám folyt a pálinka, és rövid időn belül elverjék minden pénzüket. Akár nőt, akár férfit, akár gyereket kívánt meg az ember, a legvadabb vágyait is valóra válthatta ezekben a mandarinok által felügyelt intézményekben. Juss is így jött össze élete első nőjével, miután Daub már elég nagynak tartotta ahhoz, hogy megfizesse a munkáját. Szinte az összes, frissen kézhez kapott bére ráment, de mi volt az a harminc jegy ahhoz képest, hogy – a bandabeli srácok szavaival élve – megismerhette a dugás semmi máshoz nem fogható örömeit. Annak a nőnek persze semmi köze nem volt a rajzokon látott istennőkhöz; zsírosan fénylett a petyhüdt bőre, üres volt a tekintete, és a lába köze is olyan barnásan ráncos volt, mint egy fekete szőrbozótban lapuló varangy félig nyitott szája. Juss titkon attól félt, hogy az addig rejtőző láthatatlan fogak leharapják a szerszámát, de miután beléhatolt, a gyönyör olyan gyorsan szökött ki az öléből, mint egy megriasztott kígyó. Néhány pillanatig káprázott a szeme, döbbent horkantás szakadt fel belőle, ellenőrizhetetlen rángások futottak végig rajta, idétlenül nyögdécselt, majd hirtelen üres és dermesztő érzés fogta el, mintha kifutott volna belőle az életerő… A nő végre elmosolyodott, és megpaskolta az arcát, nyilván azért, hogy ő is érezze, hogy most már igazi férfi. Akkor már nagyon sajnálta a harminc pénzt, és megfogadta, hogy legközelebb…

Valószínűleg nem lesz legközelebb. Biztonságos helyre kell húzódniuk Plaisance-szal, és ennivalóra van szükségük, ha életben akarnak maradni ebben az ellenséges közegben.

A hátuk mögött hagyták a Porte-d’I-t, és elindultak a Maison-Blanche felé. A túlzsúfolt folyosók ugyanolyan pazarlóan volt kivilágítva, mint az egész állomás. A puszta földön vagy széthajtogatott takarókon fekvő emberek bekötött szemmel aludtak. Hatalmas volt a tömeg, voltak, akik köveken, apró fapadokon ücsörögtek, mások kártyáztak és közben egy olyan pipát adtak körbe furcsán ünnepélyes arccal, amit egy hajlékony cső kötött össze egy tartállyal.

Az egyik játékos, egy ősz, ráncos és odvas fogú, hajlott hátú fickó rájuk hunyorgott a húzott szemével, és üdvözült mosollyal odaszólt Jussnek.

– Cuki a kicsi! Mennyibe kerülne, ha egy kicsit elszórakoztatna?

Jussnek eszébe jutott Vern tanácsa: úgy lehet a legkönnyebben megszabadulni a kis-kínai emberektől, ha elhiteti velük az ember, hogy a mandarinokkal áll kapcsolatban, mert attól valahogy iszonyatosan megijedtek mindig.

– Majd máskor – válaszolta. – Most a mandarinok palotájába kell vinnem.

– Nem érhet sokat, ha te vagy az összes kísérete – válaszolta a fickó.

– Daub megbízik bennem.

Juss remélte, hogy a Kufárok bandavezérének a neve elég lesz ahhoz, hogy végre békén hagyják, de a fickó, aki a dülledt, véreres szemét elnézve alaposan be lehetett tépve, nem állt le.

– Adok neked húsz jegyet, itt marad velem egy időre, aztán visszaadom, és már viheted is a palotába, ha éppen ahhoz van kedved.

Juss megmarkolta a pisztolyát, a mutatóujja rácsúszott a ravaszra. Plaisance kétségbeesetten nézett rá. Juss érezte, hogy eljött a pillanat, amikor be kell bizonyítania, hogy nem csak a szája jár, de tényleg képes megvédeni a lányt.

– Harminc jegy – erősködött a férfi, aki – ellentétben a nála jóval fiatalabb és szánalmas rongyokba öltözött többi játékossal – a szövetből és patkánybőrből készült ruházata alapján meglehetős jómódban élhetett. – Ez az utolsó ajánlatom.

– Épen és sértetlenül kell eljuttatnom a mandarinhoz, aki megrendelte – közölte Juss.

– Hogy hívják azt a mandarint?

Juss igyekezett rendet teremteni a rémülten száguldozó gondolatai között. A játékosok körül kitett gyertyák időnként apró szikrákat szórtak, amelyek aztán pillanatok alatt elenyésztek a sötétben.

– Fogalmam sincs. Nem én tárgyaltam vele, nekem csak oda kell vinnem a palota bejáratához.

A férfi tekintete hirtelen elkomorodott és fenyegetővé vált.

– Elég volt a játékból, te nyomorult kis vakarék. Hozd ide a lányt most azonnal, ne várd meg, hogy odamenjek érte!

Juss ereiben megfagyott a vér. Nyilvánvaló volt, hogy a többi játékostól sem várhat segítséget, hiszen azok valószínűleg az ősz férfi emberei voltak, és azzal a jellegzetes, egyszerre ijesztő és tompán merev tekintettel méregették őket, amelyért a leggyakrabban a mogó, a kis-kínaiak nagy része által szívott, szárított moszatból és varázsgombából álló keverék volt a felelős. Juss lehajolt Plaisance-hoz, és a fülébe súgta:

– Készülj, futnunk kell!

A nájt nem reagált, de Juss a gyertyák hunyorgó fényében is tisztán látta a kislány arcára kiülő iszonyú elszántságot.

– Mit sutyorogsz, te taknyos? – bődült el az ősz férfi.

– A mandarinhoz kell mennünk – ismételte meg Juss. – Most!

Futásnak eredtek Plaisance-szal a Tolbiac irányába, és vad tempóban szlalomoztak a kártyázó társaságok, a tartókötelek és a sátrak között.

– Utánuk! – kiáltotta az ősz fickó. – Húsz jegy annak, aki visszahozza őket.

Homályos alakok emelkedtek fel és indultak a két menekülő után, de mivel a mogó lelassította a reflexeiket és összezavarta a mozgásukat, Jussnek és a nájtnak sikerült kijutnia a folyosóra, amin át eljuthattak a Tolbiac felé vezető alagútba.

– Ötven jegy!

Az ősz hajú férfi hangja visszhangosan mennydörgött végig az állomáson, és igencsak felrázta az addig egykedvűnek tűnő tömeget.

– Kapjátok el a fiút és a lányt! Ötven jegyet adok értük!

Juss érezte, hogy mozgás támad előttük, valahol a peronra vezető lépcső aljában, de túl messzire voltak még, nem látta, hogy pontosan mi történik.

– Elénk kerülnek, elvágják az utat – lihegte Plaisance.

– Majd én megtisztítom…

Juss futás közben, a szanaszét heverő emberek és edények között botladozva előhúzta, kibiztosította és elsütötte a pisztolyát. A lövés dörejétől és az első elzuhanó test puffanásától pánik tört ki, a menekülők lába alatt eldőltek a gyertyák, lángra lobbantották a sátrak tartókötelét, ponyváját, a faszerkezeteket, a tűz belekapott a szomszédos kalyibákba, az eszeveszetten menekülő emberek ruhájába, és velük együtt bejutott a folyosókra is. Vödörrel, lavórral öntötték a vizet a tűzre, de nem sikerült megfékezni a lángokat, és az emberek futásnak eredtek, hogy kikerüljenek a mindent elemésztő csapdából, még mielőtt az végleg összezárul körülöttük. A lángok éles és félelmetesen morajló fénye beragyogta az átjárót. Juss és Plaisance álmukból felriadó, meztelen vagy egy szál fehérneműben támolygó férfiak, nők és gyerekek között futott. Hatalmas tömeg tolongott hömpölyögve a folyosó kijárata felé, és eltaposott gyereket, öreget, átgázolt mindenkin, aki túl kicsi, túl gyenge vagy túl lassú volt.

Juss és Plaisance, ha nehezen is, de kijutott a peronra, ahol nyoma sem volt még a pániknak, leugrottak a vágányárokba, és a sínek között alvó emberek között lépdelve elindultak a húszméterenként kiakasztott olajlámpákkal kivilágított alagút felé, amely egyike volt Kis-Kína azon kevés zugának, ahol nem a kereskedőké volt a főszerep. Lassítás nélkül kerülgették még egy ideig az általános felfordulástól megriadt csoportokat, majd megálltak az alagút egy viszonylag nyugodt pontján, hogy kifújják magukat. A tűzvész távolról derengő fénye be-beragyogta a falakat és a mennyezetet, a lángoktól körülzárt emberek üvöltése lassanként elhalt az állomások közötti szűk és lakatlan járatok nyomasztó csendjében.

– Ez a rengeteg ember mind, mind miattam fog meghalni – dadogta Plaisance.

– Inkább miattam – szólt rá Juss. – Nem kellett volna lőnöm, de ha nem teszem, annak a rohadéknak a mocskos kezei között végezted volna.

– Egyszer úgyis túl kell esnem a dolgon…

– Ne beszélj ilyeneket, Plaisance! Gyerek vagy még, ezek a fickók pedig perverz állatok. Majd megtörténik, ha eljön az ideje, ha te is úgy akarod és azzal, akit te választasz. Vándor vagy, nem rabszolga és nem cseléd… Soha ne feledd, hogy nemesek vére folyik az ereidben.

Plaisance felnézett rá, és Juss olyan kétségbeesetten pislákoló fényt látott a szemében, mintha a tűzvésznek a folyosók sötétjében fel-felderengő, távoli és bizonytalan ragyogását figyelte volna.

– Mi lesz velünk, Juss?

A fiú lehajtotta a fejét, hogy Plaisance ne lássa, a legszívesebben elbőgné magát. A Jobbpart ne sirassa, mikor lesz képes végleg hátrahagyni a gyerekkor romjait, hogy igazi felnőttnek érezhesse magát?!

– Túl fogjuk élni, a szavamat adom… – préselte ki magából, miközben egy kövér könnycsepp gördült végig az arcán.

A FELHÚZÓ EMBER

Az emberek képtelenek legendák nélkül élni. Tehetnek bármit, ez a késztetés ott van bennük, egyszerűen szükségük van arra, hogy belekeverhessék a természetfelettit, a rejtelmet a hétköznapi valóságukba, és minél nehezebb körülmények között élnek, annál többször, annál hevesebben fordulnak segítségért az istenekhez, a rendkívüli képességekkel megáldott csodalényekhez, és annál több elképzelt, szörnyűséges ellenséggel népesítik be a világukat. Így szépítik meg a hétköznapjaikat, amelyeket minden bizonnyal elviselhetetlenül borzalmasnak éreznének, ha abban a tudatban kellene élniük, hogy a Metró 2033 sötétségén túl nincs semmi, hogy csak az alacsony mennyezet, csak a szűk folyosók labirintusa, a túlzsúfolt peronok világa, csak a zsarnoki társadalmi viszonyok szövevénye létezik; a térbeli, az időbeli és szellemi-lelki perspektíva tökéletes hiánya.

Az időbeli kapaszkodó hiánya végül felőrölte a metrólakókat. A felszínen élő emberek élete az éjjelek és a nappalok, az évszakok változásának ütemére zajlott, itt azonban a sötétség volt az abszolút, a megingathatatlan úr, a hőmérséklet alig ingadozott, nem volt sem eső, sem hó, nem volt sem rekkenő hőség, sem fagy, és nem voltak viharok. Az alagutak, a járatok mélyéről időnként feltörő moraj mégsem a föld gyomrában zsákmány után kutató rémisztő szörnyektől származik, hanem a felszínen tomboló viharok mennydörgésének a visszhangja – ugyanígy, jártam már a Balpart egy-két olyan eldugott és veszélyes zugában, ahonnan még a világosságot is meg lehet lesni. Ez a világosság persze nem a minket a felszíntől elválasztó rétegeken szivárog át, de ha elég ideig figyel az ember, érzi, hogy a fény lassan, fokozatosan gyengül, majd eltűnik teljesen, aztán jóval később ismét derengeni kezd, először csak gyengén, majd egyre határozottabban, amíg végül ismét el nem tűnik. Csak keveseknek van annyi türelme, hogy elég hosszú ideig üljenek egy helyben, és rájöjjenek, hogy ez a folyamat ciklikusan ismétli önmagát. Azt is megfigyeltem, hogy egészen másfajta növényzet hajt ki a földdel és kővel borított talajból azokon a helyeken, ahol jelen van a fény. Ez a szín, ez a mélyzöld, amit máshol nem láthat az ember a Metró 2033-ban, teljesen elvarázsolta a lelkemet. Soha életemben nem láttam még ilyen szép, ilyen eleven, ilyen megindító dolgot. Könnybe lábadt a szemem. Ez a zöld a könyvekben látott képeket idézte fel bennem, és túl azon, hogy rájöttem, a lapokon sokkal fakóbb a szín, semmi máshoz nem fogható élményt jelentett elnéznem a valóságban is, ahogy a szárak, a levelek meg-megborzonganak a levegő legapróbb, szinte alig érzékelhető rezdülésétől is.

Nincs szükség legendákra, hiszen a valóság csodákat rejteget azok számára, akik nem sajnálják az időt és a fáradságot arra, hogy felkutassák azokat. Az emberek azonban könnyen engednek a restség és a csüggedés kísértésének, és inkább elképzelt világokba menekülve próbálnak valamiféle hamis értelmet adni az életüknek. Lehet, hogy a nyájszellem ösztökéli őket arra, hogy hiedelmek révén igyekezzenek erősebbé kovácsolni a közösségeiket. Így jöttek létre a felszíni világ vallásai, amelyeknek egyesítenie kellett volna az embereket, és amelyek komoly szerepet játszottak abban a szerencsétlenségben, amely miatt a megtizedelt emberiség túlélői arra kényszerültek, hogy leköltözzenek a föld gyomrába, a patkányok közé. Persze itt is igyekszünk ugyanezeket a régi hibákat elkövetni, amit mi sem bizonyít ékesebben, mint az, hogy az emberek valahogy mélyről fakadó késztetést éreznek arra, hogy közös elvek és szabályok szerint rendezzék be az életüket, hogy egy olyan szűkös, kollektív börtöncellába zárják be magukat, amelynek könnyedén elérik a falát és a mennyezetét. A szabadság viszont lerombolja a börtönöket. Amikor a fogoly, aki hosszú idő alatt megszokta, belakta már a szűk és megnyugtatóan átlátható teret, hirtelen rádöbben, hogy a cellája ajtaja nincs kulcsra zárva, rémisztő ürességnek látja a szabadságot, elveszettnek érzi magát a végtelen és üres égbolt alatt. Azért imádkozik istenhez vagy a természetfeletti erőkhöz, hogy küldjenek neki kulcsokat, hogy ismét magára zárhassa az ajtót, és ne kelljen tovább farkasszemet néznie az előtte feltáruló nyugtalanító ürességgel.

A Felemelkedés vallása, amely pusztító járványként terjed a Balparton, ezt a kulcsot kínálja fel mindazoknak, akik magukra akarják zárni az ajtót. A cella persze egy kicsit máshogy van már berendezve: a régi bálványokat a Nap- és a Holdisten váltotta fel, a halál utáni jobb élet reményének a helyébe a felszínre való esetleges felemelkedés lépett, a korábbi kultuszok papjai és papnői pásztorrá és hívekké alakultak át, és bár a szertartásokon és az imádságokon is alakítottak valamennyit, a lényeg, a jelenség mechanizmusa ugyanaz maradt, ugyanúgy a hála, remény, szenvedés, engedelmesség négyes alappillérére épül, és ugyanazokat az ősi félelmeket és a szilárd közösségben való feloldódás vágyát használja ki. A Felemelkedés a hívek valamennyi félelmét elsősorban egy elképzelt ellenség (a rettegett és kegyetlen jobbparti hódítók), másodsorban pedig egy kézzelfogható, a hívekkel együtt, ugyanazokon az állomásokon, alagutakban élő ellenség (a hitetlenek és a mutánsok) ellen igyekszik fordítani, és a felszínre való visszajutás mítoszával, a felemelkedés legfőbb reménységével igyekszik értelmet adni az életüknek – pontosabban fogalmazva: a haláluknak.

A térítők rövid időn belül az egész Balpartot meg fogják fertőzni, és én csupán egyetlen dolgot tudok szembeállítani ezzel a feltartóztathatatlannak tűnő folyamattal: a tudást, de végzetesen magamra maradtam ebben a harcban, és meg kell valljam, mérhetetlenül félek attól, hogy anyaszült meztelenül bezárnak egy ketrecbe és feltaszítanak a felszínre, ami élhetetlen pusztasággá vált a különböző természeti csapások és radioaktív anyagok miatt (azt persze nem igazán tudom, hogy mik azok a radioaktív anyagok, de ez a szó egy, még a jobbparti hódító seregnél is félelmetesebb szörnyeteg képét idézi fel bennem). Azt is bevallom, hogy, amint azt önök is láthatják majd, némileg ugyan vitatható, alapvetően mégis tudományosnak tekinthető kíváncsisággal figyelem a felszínre taszítás intézményét. Van egy placide-i fickó, Bilnek hívják, aki rendszeresen tájékoztat azoknak a holttesteknek az állapotáról, amelyeket azt követően szállítanak vissza a Montparnasse-ra, hogy eltöltötték a felszínen a rituálé szerint szükséges időt, amely – a tartamot egy még működőképes antik óra segítségével sikerült átszámítanom az emberiség bukása előtt használt időmértékre – pontosan öt, huszonnégy órából álló napnak felel meg. Mivel Bil felhúzó emberként dolgozik az Indulási csarnokban, közvetlen közelről láthatja az elítéltek holttestét, és mindannyiszor részletesen be is számol nekem a tapasztalatairól.

– Nem tapasztaltam semmiféle javulást, uram. Mindig ugyanazok a csontig lefosztott, siralmas állapotban lévő hullák, ugyanazok a tátongó mellkasok, a medencék, a combok, ugyanazok a szétrobbant koponyák és ugyanaz a szénné feketült bőr… Szóval, azzal, akit a legutóbb hoztak vissza, az történt odafent…

– Mi történt vele odafent, Bil?

– Azt sem tudom, hogy ki maga igazán… Nem tudom, hogy mondhatok-e maga előtt ilyeneket…

– Azért fizetlek, hogy mindent elmondj.

– Hát éppen erről volna szó…

– Már megint mi van?

– Nemsoká egybekelek Ercével.

– Sok boldogságot.

– Valami szép ajándékkal szeretném meglepni.

– Van valami ötleted, hogy mit adnál neki?

– Egy vadonatúj lakot valahol fent, de egy nagy halom pénzbe kerül, hogy a Jobbpart rakná bele… Elég sokat félreraktam már, de még mindig nem elég…

– Mennyi hiányzik?

– Háromszáz pénz.

– Szívesen beszállok az alkalomra való tekintettel. Adok százötven pénzt nászajándékként. Hova akarsz költözni?

– A melóhelyem közelébe.

– Azt hittem, hogy csak a Felemelkedés Egyházának tagjai lakhatnak az Indulás csarnok környékén…

– És így is van, uram.

– Megtértél?

– Meg kellett, különben odaadták volna a munkámat valakinek maguk közül. Amúgy pedig Erce is hívő, és soha nem ment volna hozzá egy pogányhoz.

– A Felemelkedés vallása szerint fogtok egybekelni?

– Nagy ünnep lesz, tíz házasságkötést tartanak egyetlen szertartás alatt.

– Pedig azt mondtad, hogy nem szereted a papokat.

– Mond az ember ezt-azt, aztán máskor meg mást… Erce miatt mindenképpen megéri.

– És a mi dolgunk… Abban változik valami?

– A Jobbpart nyeljen el! Dehogy. Ha fizet, továbbra is szívesen beszélgetek magával az elítéltekről. Kérdezhetek én is valamit?

– Persze. Bármikor.

– Miért csinálja ezt az egészet? Mármint, hogy miért akarja tudni, hogy milyen állapotban jönnek vissza a testek?

– Ugyanazért, amiért a papok, Bil. Az elítéltek hullái sokat elárulnak a felszín állapotáról. Szerencsétlen sorsú, szörnyű kínok között elpusztult, de szavahihető tanúk… Ha egyszer sértetlenül hozod vissza az egyiket, az azt jelenti, hogy eljött az idő, vissza lehet menni a felszínre, és ha ez netalán a halálom előtt bekövetkezne, semmiképpen sem akarok lemaradni róla.

– Maga úgy gondolja, hogy odafent tényleg jobb? Erce azt mondja, hogy varázslatos egy hely…

– El se hinnéd, mennyire.

– Honnan tudja?

– Ha nem veszed rossz néven, egy-két titkot azért megtartanék magamnak. De valamibe belekezdtél az előbb. Azt mondtad, hogy a legutóbbival az történt odafent, hogy…

– A felszín azt a részét támadta meg, amitől férfi volt, uram… Csak egy lyuk maradt a helyén… Mint a…

– Mint a...?

– Semmi, hagyjuk! Erce nem örülne, ha hallaná, hogy miket beszélek.

– Egy kis ízelítő a házasélet örömeiből, Bil.

– Maga nem házas, ugye?

– Még nem találtam meg a megfelelő asszonyt.

– Akár az is lehet, hogy jobban szereti a férfiakat…

– Ugyan, egyszerűen csak nem sietem el a dolgot.

– Azért elég furcsa egy fickó maga, lássa be.

– Nem gondolod, hogy itt, a Metró 2033-ban mindnyájan furák vagyunk egy kicsit?

– Ha maga mondja… Még azt sem tudom, hogy hívják.

– Szólíts nyugodtan Zarnak. Mikor lesz a következő visszahozatal?

– Majd elküldöm a segédemet a következő felszínre taszítás után, és az előírt idő elteltével ugyanitt várjon majd.

– Rendben, és még egyszer sok boldogságot, Bil.

– Köszönöm, uram… vagyis Zar… Tetszik nekem ez a név, hogy Zar.

6.
AUBE

– Tudod, mit jelent a neved?

Parn a kézfejével simogatta a mellette fekvő Aube vállát. A főpásztorból gyakran bújt elő a tudós, miután túlestek a napi aktuson, ami sokkal inkább emlékeztetett egy elkeseredett, acsargó küzdelemre, mint két összesimuló test harmonikus táncára. Úgy tette magáévá a nőt, mintha ketté akarná hasítani, és ez a féktelen vadság egyre fokozódott, majd a főpásztor teste hirtelen megfeszült, szánalmas vinnyogás közepette görcsös rángások futottak végig rajta, hogy végül pitbullként zihálva teljes súlyával a nőre zuhanjon.

– Szóval?

– Fogalmam sincs, Égi Fényesség.

Akkor sem mondott volna semmit, ha tudta volna. Igyekezett úgy viselkedni, hogy a férfi azt érezhesse, mindig tanít neki valamit. Már egészen kiskorában megtanulta, hogy miként ne sértse meg az olyan fontos vagy csak magukat fontosnak gondoló emberek érzékenységét, amilyen például az anyja volt, aki semmit sem szeretett jobban, mint arra használni a tudását, hogy a beszélgetőtársait vagy a családtagjait megsértse és porig alázza.

– Ezek szerint nem tudod, hogy a neved egy csodálatos jelenségre utal? – folytatta a főpásztor.

– Nem, Égi Fényesség.

Parn a kézfejével végigsimította a vastag hájjal borított mellén és a hasán futó redőket. Aube csak úgy volt képes elviselni a főpásztor verítékben fürdő testét, a savanykás illatát, hogy abba a gondolatba kapaszkodott: mindez a kellemetlenség csak átmeneti. A közelgő zavargások lehetősége is hozzájárult ahhoz, hogy zokszó nélkül teljesítse a főpásztor valamennyi kívánságát. Amikor a szájába vette a fenséges szeretője bütykös, szerencsére rövid és vékony farkát, és elfogta a mérhetetlen undor, egyre csak azt hajtogatta magában, hogy ez az egész képmutató játék hamarosan véget fog érni, és igyekezett elképzelni, hogy milyen lesz, amikor majd lemetszi a tőrével és a férfi torkára nyomja ezt a nevetséges húsdarabot.

– Az aube szó a felszínen élők számára az éjszaka végét és az új nap születését jelentette, azt a pillanatot, amikor felébrednek az emberek.

– Honnan tudod te ezt, Égi Fényesség?

– Az elődömtől. Ahogy őt is az elődje ismertette meg a felszíni élet csodáival, a nap fényével, az illatozó levegővel.

A főpásztor spermája ragacsosan és hidegen szivárgott Aube öléből. Szerencsére az egyik bizalmas barátnője adott neki egy fiolányi rettenetes ízű folyadékot, amiből mindig ivott egy kortyot, valahányszor csak a Felemelkedés legfőbb vezetőjének a vagonjába szólította a kötelesség. A főzet megakadályozta, hogy teherbe essen. Parn egyáltalán nem beszélt a gyerekeiről, de Aube tudta, hogy legalább tucatnyi van belőlük, és hogy erős őrizet alatt élnek az anyjukkal egy dame-des-champs-i szerelvényben. Ő képtelen lett volna elviselni, ha ennek a férfinak a kicsinyített mása növekedne a méhében.

– Remélem, részem lesz a kegyben, és elnyerem a felszíni életet – búgta lágy hangon.

Parn úgy nyújtózkodott a száraz szivacsdarabokkal keményre tömött matracon, mint egy kövér macska.

– Hát persze hogy el fogod. Életedben vagy holtodban… Csodákat fogsz látni…

Aube végigcirógatta a férfi orrnyergét, a nyakát, a felsőtestét, a hasát, majd a keze lassan az ágyéka felé vette az irányt, és néhány pillanaton belül el is érte, amit akart. Parn ide-oda fészkelődött az ágyon, és igyekezett úgy helyezkedni, hogy Aube lejjebb kerüljön, és tovább szítsa a vágyát. A nő nem akart ismét úgy járni, mint egy őrjöngő macska karmai közé került patkány, de volt még valami, ami azóta fúrta az oldalát, amióta egy látogató váratlanul betoppant a szobájába, és kíméletlenül felverte a legszebb álmából.

– Xav fivérem ma felébresztett, hogy közölje, indul a Varenne-re, hogy elhozza a fiát. Attól tartok, anyánk ugyanúgy fogja fogadni, mint az elsőként odaküldött csapatot.

– Nem tudjuk, mi történt az embereinkkel – dünnyögte Parn. – Lehet, hogy fogságban tartják őket.

– Az anyám egy ördögi teremtés, Égi Fényesség. Nem szokása felesleges embereket etetni.

– Ne aggódj a bátyádért, komoly kísérettel megy! Inkább velem foglalkozz!

Aube valamivel erősebben kezdte simogatni a férfit, majd miután kicsiholta belőle az első rekedtebb sóhajt, hirtelen leállt.

– A Varenne nem annyira megbízható, mint azt ön gondolja, Égi Fényesség.

– A bátyád vezényletére bízott csapat meg fogja tisztítani a nemkívánatos elemektől, hogy a Felemelkedés engedelmes gyarmata legyen, így sarokba szorítjuk a François-Xaviert és a Durocot, és az ellenőrzésünk alá kerül a teljes vonal egészen az Invalidusokig. Ha ez megtörténik, már nyugodtan foglalkozhatunk a Bac és a Tour-Maubourg állomáscsoporttal.

– Én csak akkor leszek nyugodt, ha leteszi elém az anyám fejét.

– A gyermekek általában imádják az anyjukat. Ennyire haragszol rá?

Aube úgy rázta meg hosszú, barna sörényét, mintha a feltörő emlékeit igyekezett volna elhessenteni. Felidéződtek benne a Varenne nagyasszonyától négyszemközt vagy a nyilvánosság előtt elszenvedett megaláztatások emlékei. Hiába hajtogatták neki, hogy a büntetésekre, a szidalmakra azért van szükség, hogy erősebbé tegyék, hogy felkészítsék a hatalomgyakorlás nehézségeire, Aube mindezekből a leckékből csak és kizárólag a lelkén azóta is nyílt, begyógyulni képtelen sebként tátongó gyötrelmekre, megaláztatásokra emlékezett. Hányszor piszkította össze az alsóneműjét, és hányszor próbálta ügyetlenül a kezével eltakarni a ruháján átütő és egyre terebélyesedő foltokat?

– Ha ezt akarod, megígérem, hogy tálcán fogom idehozatni a fejét – közölte a főpásztor.

Aube könnybe lábadt szemmel, mozdulatlanná dermedve térdelt az ágyon. Egy idő után arra eszmélt, hogy Parn megragadja a kezét, és parancsoló, követelődző mozdulattal, minden finomkodás nélkül a félig ágaskodó férfiasságára teszi.

– Tudod, hogy mivel fejezheted ki leginkább a háládat…

Aube előrehajolt, hogy munkába vegye a sötét, kacskaringós erekkel befutott húsdarabot, amely egyre csak nőtt, egyre keményebben, egyre türelmetlenebbül ágaskodott a szájában. Hirtelen elfogta a vágy, hogy belemélyessze a fogát és lemarcangolja, de aztán észbe kapott: hamarosan eljön a bosszú ideje, és a főpásztor feje odakerül majd az anyjáé mellé, arra a lába előtt heverő tálcára.

Aube türelmesen ült az előcsarnokban, ahol rajta kívül két pap és egy fiatal, vonzó papnő várakozott még. A falakra rögzített, a lecsorgó viasztól alig látható fémgyűrűkbe állított gyertyák remegő lángja már alig-alig pislákolt, a sötétség pedig kihasználta a fény csendes haldoklását, és elárasztva a teret magába olvasztotta a formákat.

Aube hazaugrott még az Indulási csarnokbeli tágas, kétszintes hajlékába, és megkérte a rendelkezésére bocsájtott szolgálót, hogy készítsen neki egy fürdőt. Ritka kiváltságként saját fémkádja volt, és bár nem tudott benne teljes hosszában elnyúlni, annyiszor hozathatott vizet a húszlépésnyire álló, fegyveresek által őrzött víztartályból, ahányszor csak kedve támadt.

A szolgálólány megtöltötte a megemelt ovális állványra helyezett kádat, amely alá zsírból, papírból és szárított algából készített, lassú égésű téglákat helyeztek, amelyek aztán felmelegítették a tekintélyes méretű edény tartalmát. Aube hosszasan élvezte a fürdőt, amely egyre csak melegedett, és végül szinte már elviselhetetlenül forróvá vált. Remélte, hogy a bőrét perzselő víz lemossa a testére és a lelkére rakódott szennyet, de amikor kiszállt a kádból, ugyanolyan mocskosnak érezte magát, mint a fürdőzés előtt, és ez a kellemetlen érzés nem is hagyta el egészen addig, amíg meg nem érkezett a Gare zsúfolt folyosóira.

A titkár irodájának az ajtaja kinyílt, majd megjelent egy öregember, akinek a tekintete végigpásztázta a négy várakozót, és végül Aube-on állapodott meg.

– A titkár úr várja önt.

Felállt és követte az öregembert.

Augir felpillantott és szívélyesen rámosolygott, amikor Aube belépett a szobába, amelyet – a váróhelyiséggel ellentétben – szinte fényárba borított a rengeteg gyertya és a mennyezetre akasztott olajlámpa. A férfi egy kézmozdulattal elbocsájtotta az idős szolgálót, és az el is hagyta az irodát a mindenféle papírokkal telezsúfolt íróasztal mögött nyíló ajtón át. Elnézve a puha szőnyegeket, a súlyos függönyöket, takarókat, kárpitokat, a régi festményeket és a műtárgyakat, Augir igencsak kedvelte a fényűzést. Hellyel kínálta a fiatal nőt, az pedig leült az íróasztal elé állított két karosszék egyikébe.

– Hogy van a mi szeretett főpásztorunk?

Lágy zengésű, dallamos beszéde éles ellentétben állt Parn durva, reszelős hangjával, és a hosszú, karcsú és formás keze hasonlíthatatlanul kecsesebb látványt nyújtott, mint a Felemelkedés vezetőjének vastag és tömpe ujjai. A titkárból a finom, szinte nőies vonásaival, a szépen ívelt szemöldökével, a karcsú termetével, az ápolt hajával és szakállával, a tökéletesen szabott ruházatával és visszafogott stílusával csak úgy sugárzott az elegancia.

– Jobban, mint az kívánnám neki – válaszolta Aube.

– Kitart még a legendás férfiasság, amit annyit szoktak emlegetni?

Aube egyszerre csüggedt és indulatos bólintással válaszolt.

– Egyre nehezebben viselem…

Augir homloka ráncba futott, és szemrehányó pillantást vetett Aube-ra.

– Aube, ne felejtse, hogy küldetést teljesít! – Élesebbre váltott a hangja: – Tudom, hogy nem kellemes, amin átmegy, de tartsa észben, hogy az ügy, amelyért dolgozik, fontosabb a személyes érzéseinél.

– Én csak türelmetlenül várom már a változást, Augir.

A titkár nagy kegyben részesítette, amikor megengedte neki, hogy a keresztnevén szólítsa, pedig mindenki másnak a szokásos Kegyelmességed vagy az Eminenciád formulát kellett használnia.

– Mindnyájan így érzünk, és, ha eljön az idő, cselekedni fogunk.

– És mikor jön el az idő?

Aube ismerte a választ, és a férfival együtt ő is kimondta magában:

– Hamarosan.

Augir hosszan hallgatott, szótlanul figyelte a gyertyát, amely kormos, füstös lánggal égett.

– Szóba hozta Maldorát?

– Csak a bátyám által Varenne ellen vezetett hadjáratról beszéltünk, és a vonal feletti ellenőrzésünk Invalidusokig való kiterjesztéséről.

– Azt hiszi, ő eszelte ki a stratégiát, pedig én ültettem el a fejében mindent – sóhajtott Augir. – Egy olyan ősi játékból merítettem az ötletet, amit még ma is játszanak Kis-Kínában. Úgy hívják, hogy go, és az a lényege, hogy a figuráinkkal megszálljuk a játékmező kulcsfontosságú pontjait, és bekerítsük az ellenfelet. Az Invalidusok márpedig egy kulcsfontosságú pont, ugyanúgy, ahogy a Porte-de-Vanves, a Versailles, a Balard és a Javel is az. Ebben a stratégiában a véletlennek, a szerencsének nincs helye, Maldora viszont vakmerő, egy hazárdjátékos. A káosz embere. Parn azért akar találkozni vele, hogy manipulálja és felhasználja a tanács ellen. Én viszont azt gondolom, hogy a lehető legrövidebb időn belül el kell tennünk láb alól. Jelen pillanatban a Varenne-en van, az ön anyjánál. A főpásztor azzal az utasítással indította útnak az ön bátyját, hogy élve kerítse kézre, de sikerült bejuttatnom néhány emberemet a parancsnoksága alá helyezett egységbe.

– Ennyire tart tőle? Egy magányos nőtől, akit csak egy maroknyi csapat véd?

Augir felállt, odasétált az egyik ablakhoz, és félrehúzva a súlyos függönyt elnézte a lőfegyverekkel felszerelt katonákat, ezeket a hosszú szakállukról és fekete karszalagjukról ismert, csak és kizárólag neki engedelmeskedő félelmetes harcosokat, akik őrizték a szerelvényt, amelynek egyik felét egyedül Augir használta, míg a másikban a személyzetének a tagjai, az inasok, a szakácsok, a felszolgálók és a küldöncök voltak elszállásolva.

– Nem tudom, hogyan csinálja, de egyre népszerűbb az egész Balparton, és ezt a veszedelmet egyetlen módon lehet csak feltartóztatni: fel kell mutatni a levágott fejét azoknak, akik hisznek a Szövetség tervében. Ha meghal, mindazok számára, akiknek a fejébe már bevette magát az összefogás gondolata, nem marad más alternatíva, mint a Felemelkedés Egyháza, és mivel addigra mi fogjuk ellenőrizni a kulcsfontosságú pontokat, megadjuk a kegyelemdöfést a tanácsoknak és a kis-kínai mandarinoknak. Attól a pillanattól fogva egyetlen ember fogja kézben tartani a teljes Balpartot, a Felemelkedés Egyházának a legfőbb vezetője.

– Egyszóval: ön – mondta Aube.

Augir kifürkészhetetlen tekintete úgy csapott le rá, mint skorpió az áldozatára.

– Ha a felszín Hold- és Napistene majd úgy rendeli, de jelen pillanatban még más ül főpásztorként a Felemelkedés trónján.

– Ön a Montparnasse-ról való?

– Miért kérdezi?

– Hogy jobban megismerhessem a férfit, akibe minden bizodalmamat helyeztem.

A titkár, akire szemmel láthatóan nagy hatást gyakoroltak a fiatal nő szavai, egy pillanatra olyan lett, mint egy kisfiú, akit kimondhatatlan büszkeséggel tölt el a szülői dicséret. Parnnak egy dologban igaza volt, amikor – általában gúnyos felhangokkal – szóba hozta a helyettesét: Augir túlságosan is fogékony volt a hízelgésre.

– A Pierre-Curie-n születtem, és ott is éltem ötéves koromig, az apám haláláig, aki fogadós volt, és egy részeg vándor ölte meg. Az anyám utcanő lett, hogy eltarthasson engem és a két húgomat, aztán rábízott Ienvre, egy tapasztalt papra, akit, miután hosszú időn át szolgált nálunk, éppen akkoriban rendeltek vissza a Felemelkedéshez, mert új tisztséget kapott. A szárnyai alá vett, és mivel az akkori titkár jobbkeze lett, megismertette velem a Felemelkedést irányító, egyre összetettebbé váló hatalmi gépezet működését. Például ő volt az, aki elérte a tanácsban, hogy teljes mértékben ránk bízzák az elítélt törvényszegők megbüntetését, tehát a felszínre taszítást, és ennek révén az irányításunk alá került az állomáscsoport igazságszolgáltatásának egy bizonyos része. Nem sokkal azután, hogy Parn elfoglalta a főpásztori trónt, hosszú és odaadó szolgálatai elismeréseként idő előtt a felszínre küldte Ienvet. Őszentsége nem szeret osztozni a dicsőségben senkivel, és éppen ezért kell cselekednünk, még mielőtt úgy dönt, hogy kivégeztet engem is.

– A húgai és az anyja életben vannak még?

– Mind felmentek már. Az egyik húgomat egy mérges varangy sebezte halálra, az anyám az egyik szorbonella-járványban veszett oda, a kisebbik húgom megcsonkított holtestére pedig a Pierre-Curie és a Porte-d’I közötti főalagútban bukkantak rá.

– Sajnálom.

Augir széles mozdulattal legyintett egyet, amitől néhány gyertya lángja furcsa táncba kezdett.

– Nem kell. Szinte nem is emlékszem már rájuk… Én pedig tartottam magam Ienv tanácsaihoz, és lépésről lépésre haladtam előre az úton, amely végül elvezetett a főpásztor titkárának a posztjáig, és elhiheti, hogy kemény, sőt kegyetlen vetélytársakkal kellett megküzdenem.

– Efelől semmi kétségem.

– Mikor találkozik ismét a főpásztorral?

– Nem igazán tudom. Nyilván akkor, ha a híres étvágya ismét feltámad, tehát nemsokára.

A titkár arca furcsán eltorzult, mintha heves fájdalom hasított volna belé.

– Bátorság, Aube! A szenvedései most már rövid időn belül véget érnek.

Ez a gondolat fogalmazódott meg a fiatal nőben is, már azelőtt, hogy Augir kimondta volna.

Alig hagyta el a Gare-t, amikor utolérte őt egy bőrbe öltözött lány, és miközben tettek néhány lépést egymás mellett, rá sem pillantva halkan odasúgta neki:

– A kis Ed látni szeretné.

Aube továbbment, mintha mi sem történt volna, egy gyors pillantással ellenőrizte, hogy nem követik-e, majd a folyosó végén fürgén eltűnt az Edgar-Quinet felé vezető átjáróban. Képtelen volt felfogni, hogy a tanácsbeli kapcsolata miért éppen ezt az állomást választotta a titkos találkozóik helyszínéül. Az egész állomáscsoport legzsúfoltabb és legrosszabb hírű útja vezetett oda, annyira kétes környék volt, hogy amióta nem sokkal korábban megerőszakoltak, megkínoztak, majd elevenen megnyúztak három nővért, az egyház tagjai közül alig-alig akadt valaki, aki erre tévedt volna, sőt még az őrség tagjainak is komoly nehézséget okozott, hogy képesek legyenek legalább a rend látszatát fenntartani. Akadtak olyan zugok, amelyekben tökéletesen sötét volt, és mivel Aube nem volt nájt, nem látta, csak érzékelte időnként, hogy ilyen-olyan árnyak mozdulnak körülötte. Hiába követelt zseblámpát, pisztolyt Parntól, Augirtól és a tanácstól, mindazoktól, akik igényt tartottak a szolgálataira, mindig, mindenkitől ugyanazt a választ kapta: ezek a dolgok vagyonokba kerülnek, és mivel az állomás viszonylag biztonságos, nincs is igazán szüksége rájuk. Így, ha magányos sétára indult, magához vette a kését, aminek az élét fehérskorpió-méreggel elkevert patkányhájba mártotta, illetve egy kisebb köteg szárított algával, amit egy tűzkövekkel meggyújtható szerkezettel lobbanthatott lángra. Az ezekre az alkalmakra tartogatott vastag, rosszul cserzett bőrből készült ruhája még őrizte a vadállatias szagot, de az az előnye még megvolt, hogy megvédte őt a folyosókon gyakran előkerülő szúró- és vágófegyverektől. Az ilyen utak után persze ismét fürdőt kellett vennie, de mivel korlátlanul fogyaszthatott vizet, eszébe sem jutott, hogy ne öltse magára a ruhát, amelynek az állatias bűzét nem csupán megszokta, de idővel már-már megnyugtatónak is találta.

– Gyere ide, szépségem! Szerelemre szomjazom, és jegyem is van dögivel.

A hang a folyosó egyik szegletéből iramodott utána. A szavakat követő röhögésből ítélve egy három-négy férfiból álló társasággal lehetett dolga. Nem foglalkozott velük, de megszaporázta a lépteit, a keze pedig besiklott a zsebébe, és szorosan megragadta a kés markolatát.

– Ránk se tojik ez a mocskos jobbparti ribanc! – folytatja a hang. – Mi lenne, ha móresre tanítanánk, fiúk?!

Aube tovább fokozta a tempót. Az Edgar-Quinet peronja körül gomolygó fények még csak nem is derengtek előtte. A társaság is elindult, a lépteik a síneken csattogtak, és ez a hang szinte fülsiketítőnek hatott az alagút mélységes csendjében. A rémület úgy áradt szét benne, mint valami gyilkos méreg, elakadt a lélegzete és görcsbe rándultak az izmai. Hirtelen Varenne úrnőjének a hangja szólalt meg benne.

Légy mindig harcra kész, lányom, és mivel neked egy nyílás van a lábad között, nem pedig egy nyomorult farok, erősebbnek kell lenned, mint ők…

A Felemelkedés gárdistái a bátyja vezetésével hamarosan mindörökre betapasztják annak az asszonynak a bűzös kloákaként fröcsögő száját, aki az anyjának hazudja magát.

A férfiak nem szülnek, nem tudják, mi a fájdalom, és ha nincs más lehetőség, tégy úgy, mintha alázatosan engedelmeskednél az akaratuknak…

Hogy ringatódzhatott egy ennyire gyűlöletes asszony méhében?

Használd ki a figyelmük legapróbb lanyhulását, és döfd őket hátba, szaggasd fel a torkukat a fogaddal, a körmöddel, vagy csald ki a pénzüket…

Aube lassított, mert hirtelen rájött, hogy ha tovább menekül, nagyjából az anyjával egy időben fog meghalni. Neki viszont életben kellett maradnia mindenáron, ha másért nem, hát azért, hogy láthassa annak az emberi lénynek a levágott, kivérzett fejét, akit egész valójával gyűlölt. Egy mély sóhajjal elfojtotta a teste mélyén készülődő pánikot, megállt, és megfordult, hogy szembenézzen az üldözőivel. Szinte csalódott volt, amikor azt látta, hogy mindössze három imbolygó árny, három szuszogva szentségelő és gúnyosan gyalázkodó férfi közeledik felé. Azt még nem tudta megállapítani, hogy fegyver van-e náluk.

– Kapcsold már fel, Utu! Hadd lássuk, milyen!

– Tudod te, milyen drága az elem?! Nekem elég, ha a farkammal érzem a forró és nedves pináját.

– Csak egy kicsit, nem kell sokáig, de meg akarom nézni, hogy milyen lyukra játszom, mielőtt bevágom neki a dákót.

A fickó nagyon elégedettnek tűnt a saját szellemességétől, mert hatalmas, zsíros köhögésbe torkolló röhögésben tört ki.

– Oké, Vry, de akkor én leszek az első.

– Benne vagyok!

Meglepően erős fénysugár hasított a sötétbe. Aube elvakulva hajtotta le a fejét, de még akkor is apró, színes karikák ugráltak káprázó szeme előtt.

– A Jobbpartra mondom, egy igazi szépséget fogtunk ki! Egy valóságos hercegnő! Életemben nem gondoltam volna, hogy egy ilyennel hoz össze a sors!

Aube ellenzőt csinált a kezéből, hogy felfogjon valamennyit a fényből, és mivel a lámpának mind a két végén volt egy-egy izzó, nem csak őt, de a három férfit is megvilágította. Szövetből és bőrből készült ruhájukból, az olcsó szeszektől püffedt arcukból ítélve szegény ördögök, kóbor népek voltak. Hogy juthattak hozzá egy ilyen lámpához? Megöltek érte valakit? Egy halottól vehették el, vagy valakinek a lakásából, egy kereskedő boltjából nyúlták le?

– Ennyi volt, fiúk! Kinéztétek magatokat? Elég lesz, vagy mire úgy döntök, hogy túladok rajta, fabatkát sem fog érni a lámpám.

Egy rövid kattanás hallatszott, kialudt a fény, és eltartott néhány pillanatig, mire Aube szeme ismét hozzászokott a sötétséghez.

– Legyél velünk kedves, hercegnő, vagy megharagszunk. Az eredmény nagyjából így is, úgy is ugyanaz, csak így a végén meglesz az összes fogad és nem veszítesz túl sok vért.

Hagyta, hogy megrészegüljenek a saját szavaiktól. Bár nem tűntek különösebben bátornak és erősnek, Aube tudta, hogy óvatosnak kell lennie velük. Kemény, a nélkülözésben megedződött és kiszámíthatatlan fickók voltak, kicsit olyanok, mint bizonyos bogarak, amelyek ártalmatlannak tűnnek ugyan, de nehezebb végezni velük, mint egy felbőszített kandúrral.

– Levetkőzöl magad, vagy mi csináljuk?

Az egyik odalépett hozzá, ő pedig az arcán érezte a bűzös leheletét. Egy pillanatra elfogta a hányinger. A fickó egy vékony, rozsdás tárgyat nyújtott maga elé, nyilván az a fajta ellapított végű fémeszköz volt, amivel a régi gépezetek csavarjait lehetett meghúzni.

– Majd én – válaszolta a maga számára is meglepően nyugodt hangon.

– Ez a beszéd! A hercegnőből engedelmes jó kislány lett.

Aube nekiállt, hogy kioldja a csontkapcsokat a ruhája felsőrészén, a másik kezét pedig a zsebébe csúsztatta, és miközben lassan előbukkantak a mellei, megmarkolta a tőrét.

– Basszus, Utu, kapcsold már fel azt a nyomorult lámpát, látni akarom a cickóit!

– Én így is látom!

– Nyilván, de te félig nájt vagy!

– Adjál neki, Utu, ha már te vagy az első. Én majd tartom a lámpát.

A szerszámot szorongató fickó oldalra lépett, hogy átengedje a cimboráját.

– Beleőszül az ember, mire ledobod a cuccod!

A fickó forró, alkoholszagú lehelete Aube arcába csapott. Olyan hevesen vert, dobogott a szíve, hogy szinte hallani vélte, ahogy visszhangosan verődik ide-oda az állomás falai között. Feszülten várta az alkalmas pillanatot, ami végül akkor érkezett el, amikor az első fickó éppen nekiállt, hogy letolja a nadrágját. Egyetlen gyors és pontos, körkörös mozdulattal döfte nyakon. Olyan erővel sújtott le, hogy a válláig futott a sajgó zsibbadás.

Ne kegyelmezz nekik, lányom, ők sem fognak neked…

A fickó egy pillanatra mozdulatlanná dermedt, bambán szorongatta az övét, aztán dőlni kezdett a torkából a vér, és az oldalára zuhant. Aube erősen tartotta a kést, amíg az ki nem szakadt a sebből.

A panaszt, a könnyeket hagyd meg a gyengéknek, őrizd meg a hidegvéredet! Ha elkapnak, keress rést a páncéljukon, és ereszd ki a vérüket, mint egy disznónak. Hagyd abba a picsogást, ezerszer inkább gyűlölj, minthogy megadd magad…

Aube nem várta meg, hogy a másik kettő észbe kapjon, odaugrott a közelebb állóhoz, és a lába közé döfte a kését. Az megpróbált visszatámadni a csavarhúzójával, de a fájdalomtól és rémülettől nem tudta végigvinni a mozdulatot.

– Azt a kurva… ez belém…

Aube oldalra szökkent, és a szemébe vágta a kést, majd addig nyomta egyre beljebb a pengét, amíg a férfi hátra nem tántorodott, és teljes súlyával hanyatt nem zuhant. A harmadik csak állt bénultan, megbabonázva, mint a patkány a mérges kígyó előtt, meg sem próbált védekezni, úgyhogy Aube meglepő könnyedséggel döfte a kést a mellébe. Amikor a férfi egy utolsót lélegzett, Aube úgy érezte, mintha csak egy megkönnyebbült sóhaj szakadt volna fel belőle. Amikor elterült a síneken, a zseblámpa kiesett a kezéből. Aube lehajolt érte, és úgy emelte a magasba, mint valami trófeát a győztesen megvívott küzdelem után. Néma árnyak suhantak körülötte a sötétben, zsákmányra éhes kósza népek, csavargók, koldusok lehettek, akik odagyűltek a küzdelem hangjaira, és szerették volna kifosztani a vesztesek hulláit.

A mutatóujjával megnyomta a lámpa kapcsolóját. Harminc-negyven ágrólszakadt, riasztóan sovány férfi és nő nézett vissza rá lázasan csillogó szemmel. Némelyikükről mocskos rongyok lógtak, de bőven akadt köztük olyan is, aki anyaszült meztelen volt. Mivel sem erejük, sem kedvük nem volt harcra kelni Aube-bal, némán utat nyitottak neki. Egyszerűen csak rá akarták vetni magukat a hullákra, még mielőtt megjelennek a patkányok, hogy megszerezzék a ruháikat, a cipőiket, mindent, ami értékesnek tűnt a szemükben. A legéhesebbek nyilván egy-egy kart, lábat, egy-egy belső szervet is magukkal visznek majd, hogy a vackukra húzódva, a többiek irigykedő és mohó pillantásától távol falhassák fel.

Aube kikapcsolta a lámpát, és átvágott a tömegen, közben pedig igyekezett minél ritkábban levegőt venni, mert félt, hogy még a végén megfertőzik valamivel. Érezte a bőrruháját beszennyező vér súlyos, édeskés szagát.

A halál szagát.

Hamarosan az anyja vérének a szagát is érezheti majd, az anyja halálának a szagát, és ahogy erre gondolt, elevenebbnek, erősebbnek érezte magát, mint valaha.

7.
CSAPDÁK

– Hamarosan.

Urm, egy tucatnyi varenne-i fegyveres, Maldora, Mitch és a kíséretük egy része a Varenne és a François-Xaviert összekötő alagútban voltak, a fahídon álltak, amely a vágányok két oldalán húzódó peronok felett ívelt át. Nem sokkal korábban a fegyveresek kíméletlenül elkergették a híd közelében lakókat, még arra sem hagytak időt nekik, hogy a személyes holmijaikat összeszedjék, vagy hogy a hajlékaikat lebontsák, majd vastag, falmagasságú panelek emelkedtek ki a földből, hogy lassan, iszonytató csikorgással a helyükre csúszva olyan gátat alkossanak, amely az állomás összes kijáratát, így a fővágány árkát is lezárta.

Ière megkérte Maldorát, hogy maradjon mellette, amíg a művelet be nem fejeződik, de az elnöknő, aki kíváncsi volt, hogy a varenne-iek miként próbálják meg visszaverni a Felemelkedés nyomasztó számbeli fölényben lévő, és sokkal jobban felszerelt seregét, elhárította az ajánlatot, és csak Ionale-t bízta a tanácsosnőre, aki nemcsak hogy nem vette zokon a visszautasítást, de egy megértő mosollyal tulajdonképpen jóvá is hagyta Maldora döntését.

– Nem is válhatna jó vezetővé, ha nem szeretné megtapasztalni a csaták tombolását és a vért…

Maldora kénytelen volt elismerni, hogy az idős asszony félelmetes pontossággal mérte fel őt.

Amióta csak belépett a felnőttkorba, folyamatos harcban állt a saját fivéreivel, az Orsay korábbi tanácsosaival, Emblével, a Bac első elnökével, majd az ő híveivel, akik meg akarták bosszulni a vezetőjük halálát, az ellenfelei által felbőszített csoportokkal, és mindig az első sorban küzdött, soha nem riadt vissza attól, hogy ő maga lőfegyvert vagy kardot, lándzsát vagy tőrt ragadva sújtson le az ellenségeire. Fel sem merült benne, hogy egy teremben ücsörögve várja ki, amíg befut a jelentés egy-egy csata kimeneteléről. Egyáltalán nem rettent meg a vértől, az öldökléstől, sőt kifejezetten felvillanyozta, felizgatta, kisöpört belőle minden félelmet és fáradtságot.

Fegyverropogás, a rémült vagy halálra sebzett katonák kiáltásai jelezték az alagútban előrenyomuló támadók közeledtét. A híd korlátjára rögzített és az alagút irányába fordított három hatalmas lámpa fényében fejvesztve menekülő alakok bukkantak fel, és dörömböltek az életükért könyörögve a vastag deszkákkal lezárt kijáratokon.

– Most! – kiáltotta Urm.

Két katona lenyomta a hatalmas kart, amely egy falba vájt mélyedésben lapult. Erős, idővel fülsiketítővé váló morajlás támadt. Maldora látta, hogy valami megmozdul az alagút boltíve alatt. Hatalmas fedelek nyíltak ki, csapódtak le súlyosan, és valóságos vízözön zúdult alá belőlük. A rémisztő robajló aláömlő víz rövid időn belül elborította az alagút alját, és bár a fapanelek nem szigeteltek tökéletesen, az állomás nagy részét megvédték, úgyhogy folyamatosan emelkedett a vízszint. Hamarosan a peronok is víz alá kerültek, majd az ár dermesztő sebességgel ellepte a lezárt kijáratok előtt zsúfolódó férfiakat, nőket, gyerekeket, és elérte azokat a köveket is, amelyeken a híd nyugodott.

Mitch megragadta Maldora karját.

– Ez az átkozott özönvíz velünk is végezni fog! – kiáltotta.

– Gondosan kiszámítottuk a rekeszek és a híd magasságát – válaszolta nyugodtan Urm.

A víz emelkedése megállt, és az állomásra ereszkedő hatalmas csendben csak a lassan elnyugvó hullámok halk csattogása hallatszott.

– Hogyhogy a víz nem szökött el az alagút másik végén? – kérdezte csodálkozva Maldora.

– Ezért kellett várnom – magyarázta Urm továbbra is halálos nyugalommal. – Az alagutat egy, az itteni hasonló rekesz zárja le öt-, hatszáz lépésnyire, még a François-Xavier felségterülete előtt, úgyhogy a Felemelkedés emberei már jó mélyen belesétáltak a csapdába, amikor rájuk engedtük a tárolók vizét.

– És ki engedte le a rekeszt, amiről beszélsz? – nézett fel Mitch.

Urm a katonák által nem sokkal korábban leengedett karra mutatott.

– Ugyanaz a szerkezet, amit ez a kar működtet.

– Honnan tudta biztosan, hogy működni fog? – Maldora még mindig félelemmel vegyes elismeréssel figyelte a kart. – Azt mondta, hogy még sohasem használták…

– Bár erősen bíztam a varenne-i őseink mérnöki képességeiben, nem voltam tökéletesen biztos a dolgomban, hölgyem.

– Gondolod, hogy az összes patkányt sikerült vízbe fojtani? – aggodalmaskodott Mitch.

Kissé fölényes mosoly terült el Urm arcán.

– Majd kiderül, ha a víz kisodorja a testeket, kapitány. A támadóink hulláit és a csapdába esett varenne-iekét. Már ha kisodorja…

Kihajoltak a híd korlátján, és a lámpák fényében meg-megcsillanó vizet kezdték figyelni. Néhány pillanat múlva az egyik katona felkiáltott.

– Ott van egy!

A lassú hullámokat vetve áramló vízben egy test lebegett tehetetlenül. A fehér ruhájából bárki láthatta, hogy a Felemelkedés gárdájának magas rangú tisztje volt. Urm hosszan, figyelmesen nézte, majd intett az egyik katonának, hogy a lándzsájával lökje közelebb hozzá.

– Bemutatom önöknek az apámat, Xavot – mutatott az alattuk ellebegő holttestre, amely néhány pillanat múlva már el is tűnt a híd alatt.

– Az a gond a Ren-tervvel, hogy csupán egyszer lehet használni – magyarázta Ière. – Az őseink egy roppant bonyolult vezetékhálózatot alkottak meg, hogy a védelmi rendszerbe juttassák a Szajna vizét, de a működtetésének a titkai elkallódtak az idők folyamán, és több ezer emberre és rengeteg időre lenne szükségünk ahhoz, hogy vödröt ragadva feltöltsük ismét… A Felemelkedés serege sokkal hamarabb ideérne, hogy bekebelezze Varenne-t, mintsem hogy a végére érnénk.

A szeme sem rebbent, az arcán sem tükröződött semmiféle érzelem, amikor Urm fakó hangon közölte vele, hogy az ötven vízbefúlt támadó között ott van a fia, Xav is. Halotti beszédként mindössze ennyit mondott:

– Az idióták idiótaként halnak meg a többi idiótával együtt.

– A víz nem önti el a Varenne többi járatát? – nyugtalankodott Mitch.

– Egy-két elárasztott szakasszal nyilvánvalóan számolnunk kell – válaszolta Urm –, de a víz csendesen befolyik a fő elvezetőárokba és eltűnik a mélyben, még mielőtt elérhetné a François-Xaviert. Később majd átkutatjuk az alagutat, összeszedjük a támadók gépfegyvereit, lőszerét, ha kell, rendbe tesszük őket, és amint azt ígértem, a felét átadjuk önöknek. Később majd eltávolíthatjuk a zárófalakat is.

– Ezek szerint jó időre itt rekedtünk – sóhajtott Maldora.

Ière az elnöknőre emelte a tekintetét.

– Ennyire ellenére lenne a társaságunk? – kérdezte.

– Ön is tudja, hogy nem erről van szó. Még hosszú út áll előttem.

– Higgyen nekem, amikor a saját tapasztalataim alapján azt mondom, hogy időnként tudni kell időt veszíteni, hogy később még többet nyerjünk.

– És amúgy sincs más választásuk – tette hozzá Urm. – A François-Xavier felé vezető út jelen pillanatban járhatatlan.

Maldora és Ionale rendelkezésére bocsájtottak két hálószobát, de nem a tanács vagonjaiban, mert azok szintén víz alá kerültek, hanem a felső peronon lévő lakások egyikében, ahova csigalépcső vezetett fel. Mitch ragaszkodott ahhoz, hogy közvetlenül az elnöknő szállása alatt helyezzék el, hogy bármelyik pillanatban a segítségére siethessen, Urm pedig, ha nehéz szívvel is, de teljesítette a kérését. A kíséret tagjait a különböző folyosókon helyezték el, attól függően, hogy hol, mennyi hely állt rendelkezésre. Szerény, gombából, moszatból és főtt patkányból álló vacsorát szolgáltak fel a vagonok közelében felállított asztalnál, amelyet fegyveres katonák vettek körbe. A víz továbbra is átszivárgott a deszkapalánkok résein, de nem csapott túl a fővágány járatán és nem öntötte el a peronokat sem.

Ière elmesélte nekik a Ren-terv történetét. A rendszert azokban az időkben tervezték és építették meg, amikor a Varenne-i Tanácsot egy bizonyos Ren vezette. Mindez még az első állomáscsoport, a Montparnasse megalakulása előtti időkben zajlott. Varenne akkoriban folyamatos harcban állt a szomszédaival, a François-Xavierral, a Durockal, a Falguière-rel és a Pasteurrel. Bár háromszor is lerohanták a François-Xavier és a Duroc egyesült seregei, a Varenne-nek kegyetlen harcok és jelentős emberveszteség árán sikerült visszavernie a támadásokat, de mivel ez volt a vonal utolsó állomása az Invalidusok, illetve a Szajna előtt, a fenyegetés nem múlt el, Varenne továbbra is elsődleges célpont maradt az ellenségei számára.

Ren úgy döntött, hogy kihasználja a folyó közelségét, és egy olyan rendszert épít ki, amelyben a víz tölti be a védekezés legfőbb eszközének a szerepét. Megállapodott az Invalidusokkal, akiknek az volt az érdekük, hogy a különböző állomások hódító szándékai zátonyra fussanak a Varenne-nél, és egy olyan vízgyűjtőrendszert épített ki, amellyel szükség esetén el lehetett árasztani a Varenne és a François-Xavier közötti alagútszakaszt. A közlekedőedények elvére épülő, hajlékony csövekből álló hálózat automatikusan a hatalmas, az alagutak fölé vájt tárolókba vezette a Szajna vizét, és gondoskodott a folyamatos vízpótlásról, amelyet a párolgás vagy a szivárgás tett szükségessé. A kiépített rendszert egy kar és egy mechanikus szerkezet segítségével működtethető, viszonylagosan jól szigetelő mobil palánk- és gátrendszer egészítette ki.

– Ez idáig egyetlenegyszer, a François-Xavier és a Duroc egyesült seregei által indított támadás során vetették be, és akkor az összes támadót sikerült csapdába ejteni és a vízbe fojtani. Ez, a Szajna bosszúja néven emlegetett legendás győzelem hosszú, nyugodt korszakot hozott a Varenne életében, és egészen a mostani gyalázatos támadásig nem is kellett elővenni a Ren-tervet.

Ezt követően megkérték Maldorát, hogy ismertesse a szövetség tervét a tanács meghívottjaival, az állomás fegyveres erejének a főparancsnokával, a kereskedők, a patkánytenyésztők, a gombatermesztők, a viasz-újrafeldolgozók képviselőivel és a gyufa-, elem-, izzókészlet és a benzin-, illetve olajtartalékok felügyelőjével. Rövid idő alatt mindenki előtt világossá vált, hogy egyetlen módon lehet gátat vetni a Felemelkedés hegemonikus törekvéseinek, úgy, hogyha egyetlen testületben egyesítik a különböző állomásokat irányító tanácsokat, ha közös kezelésbe vonják, majd a szükségletek szerint osztják el újra az erőforrásokat. A stabilitás garanciáját jelentő Szövetség őrködne afelett, hogy valamennyi metrólakó méltó hajlékhoz, elegendő táplálékhoz jusson, és tökéletes biztonságban mozoghasson a Balpart bármely két pontja között. A jelenlévők lelkesen fogadták Maldora előadását. Ezek az emberek, akik egy aprócska állomás polgáraként egészen addig folyamatosan veszélyben érezték magukat, mindig is arról álmodoztak, hogy egy olyan nagyobb, jól szervezett és tényleges védelmet nyújtani képes egység részeiként élhessenek, amely egyedüliként képes eredményesen felvenni a harcot a feltartóztathatatlanul terjeszkedő káosszal és közönnyel. Tiszta szívből elutasították, hogy a Felemelkedés fanatikusainak az ellenőrzése alatt éljenek, az egyház jármát még a jelenlegi nyomornál és reménytelenségnél is súlyosabb tehernek érezték volna. A Felemelkedés vallása szöges ellentétben állt azokkal az értékekkel, a függetlenség és a szabadság eszményével, amelyért az állomás a kezdetek óta küzdött.

Valaki megkérdezte Maldorát, hogy miként reagált az Invalidusok Tanácsa a szavaira. Kérdő pillantást vetett a vele szemben ülő Ionale-ra, és a jós mosolyát látva úgy érezte, nyugodtan beszélhet őszintén.

– Megpróbáltak megmérgezni – válaszolta. – Úgy gondolom, hogy egy másik, valószínűleg a Montparnasse-on működő titkos vagy nyilvános, de mindenképpen roppant befolyásos szervezet utasítására cselekedtek. Igyekszem majd kideríteni, hogy kik voltak a cinkosaik.

– Legyen óvatos! – szólt közbe Ière. – Sokan akarják majd eltenni láb alól, és elszántan fognak próbálkozni.

Az idős nő néhány pillanatra lehajtotta a fejét, mintha a gondolataiba merült volna, majd Urmra emelte a tekintetét.

– Talán jobb lenne… – a szája hangtalanul mozgott egy ideig, majd folytatta –: …ha az unokám és néhány a legjobb harcosaink közül önökkel tartana.

– Lekötelező a nagylelkűsége, de nem fogadhatom el az ajánlatát – hárította el Maldora megelőzve Urmot. – A Felemelkedés bosszúja bármikor lesújthat Varenne-re, úgyhogy minden emberre szükségük lesz.

Ière felemelte a karját, és a katonai parancsnokára mutatott.

– Tökéletesen megbízunk Rangban. Támadás esetén ő fogja irányítani a hadműveleteket, és ön is pontosan tudja, hogy nem sokat változtat a dolgokon, ha három-négy emberrel többen vagy kevesebben vagyunk, az ön útján viszont nagy segítség lehet, ha ennyivel több fegyverforgatóra számíthat. Mit gondolsz, Urm?

A fiatalember, mielőtt megszólalt volna, Maldorára, Ionale-ra és Ière-re nézett, majd végigpillantott az egész asztaltársaságon.

– Nem igazán tudom, nagyanyám. Az egyik felem Varenne-ben maradna inkább, a másik Maldorával tartana, hogy részt vegyen a nagyszabású terve valóra váltásában. Bánni fogom, ha maradok, és azt is, ha elmegyek.

– Ebben az esetben az a leghelyesebb, ha a lelkesítőbb, a dicsőségesebb utat választod. Lehet, hogy a megbánás erősebb, fájdalmasabb lesz, de kit érdekel? Tényleg úgy gondolod, hogy a jelenléted befolyásolhatja a csata kimenetét, ha a Felemelkedés újabb csapatokat küld ránk?

Urm ismét Maldorára nézett. A tekintetében furcsa tűz lobogott, szinte perzselt. Mintha a távolságtartás álarca mögött lángok emésztették volna. Maldora arra gondolt, hogy a politikai jártasságával és a lényéből sugárzó természetes méltósággal a fiatalember kiválóan egészítené ki a csapatát. A gondolat, hogy Urm vele tart, izgalmas, már-már szédítő távlatokat nyitott meg előtte, de Maldora sohasem rettent vissza attól, hogy szakadékok szélén egyensúlyozzon.

– Ezen az úton sokat tanulhatnál az emberi szívről és lélekről – folytatta Ière. – Úgy érzem, eljött az idő, hogy elszakadj Varenne-től, tőlem, hogy átfogó benyomást szerezz a Metró 2033-ról. Arról nem is beszélve, hogy adott esetben a Montparnasse-on hasznosabb is tudsz lenni, mert ha ott lehetőség kínálkozik majd meglepni a Felemelkedést, és döntő csapást mérni rá, onnan több esélyed lenne élni az eséllyel.

Urm lehunyta a szemét, és a gondolataiba merült. Maldora nem akarta ugyan, de hirtelen félni kezdett attól, hogy Urm esetleg nemleges választ ad. Folyamatosan szidta magát emiatt, de Ière ajánlatát hallva olyan vad tempóban lódultak meg a gondolatai, olyan hevesen kezdték el kergetni egymást, hogy józanságának gátjai képtelenek voltak ellenállni a rohamnak. Az, hogy Mitch nem volt jelen a vacsorán, bár szigorúan véve protokolláris szempontból elfogadhatatlannak tűnt, tulajdonképpen jól jött ezekben a pillanatokban. Maldora képtelen lett volna elviselni a férfi gyanakvó arcát és néma szemrehányását.

– Maldorával tartok – jelentette be végül Urm –, de előtte még meg akarok győződni arról, hogy az állomás megfelelő védelem alatt lesz a távollétemben.

Mintha csak valami bűvös méreg lett volna, fékezhetetlen, vad öröm áradt el Maldora testében, és ez a kábulat aztán már a vacsora végéig kitartott benne, képtelen volt visszanyerni az önuralmát, és egy olyan áramlat ragadta magával, amely messzire sodorta az ünnepi asztaltól, az állomástól és a Szövetségtől is.

Nem sokkal azután, hogy lefeküdt, amint arra számított is, megjelent Mitch.

– Királynőm? – suttogta a férfi.

Maldora felsóhajtott. Nem kívánta őt. Kívánta-e bármikor is igazán, amióta szeretők voltak? Vagy csak azért tárta szét neki a lábát, mert időnként elfogta a sürgető, zsarnoki, szinte őrült vágy, hogy valaki durván a magáévá tegye, hogy belévágja az ekét és felszántsa, kiforgassa magából.

– Most ne, Mitch – mondta halkan.

A férfi a vágytól hajtva mellé hevert a zizegő matracon.

– Miért?

– Fáradt vagyok, és Ionale is itt alszik a szomszéd szobában.

– Majd halkan csináljuk.

Mindenféle szuszogás, hortyogás és egyéb nehezen meghatározható zörej és nesz népesítette be körülöttük az éjszaka csendjét. A néhány, még lobogó gyertya fénye nem tartóztathatta fel az állomásra boruló sötétséget. Varenne nem szabályozta hivatalosan, hogy a lakosai mikor legyenek ébren és mikor aludjanak, de az emberek, akik többé-kevésbé igyekeztek tiszteletben tartani a többiek nyugalmát, gyakorlatilag egy időben tértek nyugovóra.

– Hagyj most!

Mitch keze besiklott a ruhája alá, és a melle után kezdett tapogatózni, de Maldora határozottan ellökte magától.

– Mondtam, hogy nem!

Mitch hangosan felsóhajtott.

– Van ennek valami köze ahhoz, hogy a tanácsosnő unokája velünk tart?

Természetesen volt hozzá köze.

– Miket nem beszélsz? A nagyanyja ötlete volt. Amúgy persze nem rossz ötlet. Minél többen vagyunk, annál jobb.

– Nem igazán repesett az örömtől, amikor megkérdeztem tőle, hogy elfoglalhatom-e a közvetlenül a tiéd alatt lévő szállást.

– Ne képzelj már mindenfélét! Szinte még gyerek.

– Nem úgy nézett ki a hídon, mintha gyerek lenne, és rád sem úgy néz, mintha az anyja lennél…

Ezúttal Maldora sóhajtott fel.

– Nem hagynál aludni, Mitch? Fáradt vagyok.

– A jogarom ég a vágytól, hogy kifejezze a hódolatát a királynője előtt.

– Hízelgő, kapitány, de kénytelen lesz szép nyugodtan kivárni, amíg hajlandó leszek fogadni.

A falnak fordult, Mitch pedig felkelt, és kiosont a szobából. Maldora megkönnyebbülten hallgatta, ahogy leereszkedik a szűk lépcsőn. Felszínesnek, értelmetlennek, ostobának érezte volna, ha efféle érzelmes zagyvaságokkal terheli magát, miközben az egész Balpart jövője szempontjából sorsdöntő ügyekben próbál előrelépni. A vágyak, az érzések elhomályosítanák a szellemét, összezavarnák a tisztánlátását, kikezdenék az éberségét. Megfogadta, hogy soha többé nem hagyja eluralkodni magán a szánalmas igényt, hogy kivívja a férfiak csodálatát.

Kétszer tértek nyugovóra és háromszor étkeztek, mire a víz szinte teljesen visszahúzódott a deszkapalánkok mögé. Rang vezetésével nagyjából kéttucatnyi fegyveres ereszkedett le akkor az alagútba, hogy összegyűjtsék az ellenség hátramaradt fegyvereit. Több mint hatvan Kalasnyikovot, körülbelül harminc teletömött tártáskát, tucatnyi zseblámpát, kilenc kést, két kardot és egy csomó szögekkel kivert végű bunkót találtak. Többtucatnyi holttestet számoltak össze. Egy részükkel lövések végeztek, a másik részük megfulladt, és beszorult a peron szegélye alá vagy a sínek közé. Tizenhárom ellenséges katona volt közöttük, így a támadók teljes vesztesége hatvanhárom főre emelkedett.

Miután behordták a zsákmányt az állomásra, kirakták a fegyvereket, a lőszereket és a lámpákat a vagonok tetejére száradni, majd egy idő után alaposan megtisztították és megolajozták a Kalasnyikovokat és a tárakat, kipróbálták a lámpákat, végül pedig a megállapodás értelmében szétosztottak mindent a varenne-iek, Maldora kísérete és az Urm által maga mellé kijelölt öt katona között. Felnyomták a kart, hogy kinyissák a deszkapalánkokból álló gátrendszert, és a súlyos elemek nyikorogva tűntek el a falba vájt nyílásokban.

Ière, a hivatalos vacsora résztvevői és az állomás számos lakója gyűlt össze az útra kelő csapat búcsúztatására. Urm hosszan megölelte a nagyanyját, majd elfoglalta a helyét emberei élén. Mivel csupán néhány gyertyát gyújtottak meg, az állomásra félhomály borult.

Ière megragadta Maldora kezét, és hevesen megszorította.

– Teljes szívemből kívánom, hogy járjon sikerrel, hogy legyen képes egységbe kovácsolni a metrólakókat és olyan hellyé tenni a Balpartot, ahol jó élni, vagy legalábbis béke honol.

A tanácsosnő végül a jóshoz fordult, és a fejére helyezte a tenyerét.

– Nagyon vigyázz rá, kislányom.

– Úgy lesz, hölgyem.

– Derék lány vagy. Induljatok, hosszú út áll előttetek!

Maldora meghajolt az idős asszony előtt.

– A Balpartnak szüksége van az olyan asszonyokra, mint ön, Ière.

– Ó, csak a lányom, Aube előtt ne mondjon ilyeneket, ha véletlenül összefut vele a Montparnasse-on. Szörnyű anyának és csapnivaló tanácsosnak tart. Ő és az idióta fiam elsősorban azért csatlakoztak a Felemelkedés Egyházához, hogy bosszút álljanak rajtam. Most pedig induljanak!

Elfordult, hogy a hirtelen feltörő érzelmeit leplezze, és hogy jelezze, a beszélgetés véget ért.

Elindultak a François-Xavier felé. Mitch a Kalasnyikovval felfegyverzett embereket (a varenne-i katonák és Maldora testőrségének tagjai közül kerültek ki) a menetoszlop első sorába állította, majd – csakhogy megmutassa, ki a főnök – a sor végére küldte Urmot hátvédnek, ő maga pedig beállt az oszlop közepére, Maldora és Ionale mellé. Ière unokája egyetlen zokszó, bármiféle neheztelés nélkül engedelmeskedett, és még csak rá sem pillantott Maldorára, akiben hirtelen fel is merült, hogy nem csupán ő képzelte-e, hogy az ifjú varenne-i érdeklődik iránta.

Beértek az alagútba. Egy férfi lépdelt a sor elején zseblámpával a kezében, és az ide-oda pásztázó fényben nedvesen csillogott a fal, de számtalan egyéb jel is utalt arra, hogy a hely nem sokkal korábban még víz alatt állt. Helyenként bokáig merültek a sáros tócsákba, és a tartály kivezetőnyílásainak fedelei még akkor is nyitva meredeztek a mennyezet alatt. Akadtak olyan tartályok is, amelyekből nem csak víz zuhogott alá, hanem föld és kövek is, amelyek most teljes széltében elzárták előttük az utat.

– Vigyázat – kiáltotta az élen haladó ember –, mindenféle bestia lapul a kövek alatt!

– Miféle? – kérdezte Mitch.

– Nagy fehér rákok.

– Nehogy megcsípjenek, akadnak köztük mérgesek is!

Az első sorban vonuló katonák sorban, egymás után átkeltek, és közben puskatussal igyekeztek odébb zavarni a közelebb merészkedő rákokat.

– Nem kell félni tőlük – mondta Urm, amikor odaért Maldorához és Ionale-hoz.

– Én viszont azt mondom, vigyázni kell velük – vetette oda Mitch dühödt pillantást vetve rá a válla felett.

– Nem mérgező a csípésük, csak azért félnek tőlük, mert ollóik vannak, mint a skorpióknak.

– Ekkora szakértő vagy?

Urm megdöbbent Mitch ellenséges hangjától.

– Ismerek egy embert, kapitány, aki tarisznya- és királyrákot tenyészt Victorban, és szerinte nincsen mérgező rákfajta, legalábbis a Metróban.

– Akkor is vigyázni kell velük – ismételte meg Mitch.

Miután átkeltek néhány földomláson, felvették az eredeti alakzatot. Ionale nem engedte, hogy bárki felvegye, fürgén kapaszkodott fel a csúszós oldalú halmokon, és nem ijesztették meg a rákok sem, amelyek néma és sápadt sírásóként nyüzsögtek a félig-meddig betemetett hullák körül.

Négy további támadót számoltak össze a szanaszét heverő holttestek között, így végül is összesen hatvanhét ellenséget sikerült megölniük a Ren-tervnek köszönhetően, ami jelentős veszteséget jelentett a Felemelkedésnek, így valószínűnek tűnt, hogy a bosszúszomjuk is legalább akkora lesz, mint az elszenvedett megaláztatás. Maldorának hamarabb kellett cselekednie, minthogy a főpásztor és a hívei akcióba lendülnek a Varenne ellen, és a lehető leghamarabb elérnie a Montparnasse-i Tanácsnál, hogy helyezzék az állomáscsoport védelme alá az aprócska állomást. Csak és kizárólag a montparnasse-i sereg volt képes eltántorítani a Felemelkedést az újabb hadjárat megindításától. Ennek fényében világosnak tűnt, hogy nem fog megállni sem a François-Xavieren, sem a Durocon. A Duroci Tanács amúgy sem fogadná jó szívvel, tekintettel arra, hogy – az üzletben szintén érdekelt Montparnasse áldásával – iszonyatos összegeket zsebeltek be a vonalon tovább haladni szándékozó utazóktól. A Szövetség meg fogja tiltani, hogy a Balpart stratégiai szempontból kulcsfontosságú pontjain bármiféle hasznot húzzanak az elhelyezkedésükből, és ingyenessé fogja tenni az állomásokon való áthaladást. A Duroc persze nem egykönnyen fog belenyugodni egy efféle privilégium elvesztésébe, és minden erejével azon lesz, hogy útját állja Maldora terveinek, kizárólag a többségi szavazás útján lehet majd engedelmességre kényszeríteni a lázongó állomásokat. Ha a terv megkapja a szavazatok több mint ötven százalékát, nem lesz más választásuk, mint engedelmeskedni, különben a Balpart egyesült hadseregével találják magukat szemben. A tizenhat független állomás egy-egy szavazattal rendelkezik, a tíz állomáscsoport mérettől függően kettőtől hat szavazattal, és mivel így az összesen leadható szavazok száma ötvennégy lesz, legalább huszonnyolc szavazatra lesz szükség ahhoz, hogy a Szövetség terve valóra válhasson. Maldora egyelőre két állomáscsoportra, a Bacra (természetesen) és a Tour-Maubourgra, illetve négy vagy öt állomásra, a Varenne-re, a Commerce-re, a Charles-Michels-re, a Javelre és esetleg arra a Volontaires-re számíthatott, amelynek tanácsával egyelőre még csak titkos tárgyalásokat folytatott. Mindez nagyjából tíz szavazatot jelentett, tehát a többségtől még igencsak messze állt. Ezért indult útnak, hogy felkeresse a különböző tanácsokat, elsősorban azokét a független állomásokét, amelyeknek a feje felett folyamatosan ott lebegett a nagyobb szomszédaik vagy a fegyveres bandák támadásának a réme, és amelyek képtelenek lettek volna önállóan megvédeni magukat. Ha – a már amúgy is montparnasse-i befolyás alá került Duroc kivételével – sikerül az elszigetelt állomásokat a maga oldalára állítania, elég lenne csupán két-három közepes állomáscsoportot (az Odéon, a 4P és talán még Villejuif jöhetett szóba) meggyőznie, hogy maga felé billentse a mérleg nyelvét.

– Hé, mi az az izé?!

Az élen haladó katona lámpájának fényében egy furcsa, mozgó rács jelent meg. Néhány pillanattal később csikorogni kezdett valami, a zaj fokról fokra erősebbé, végül pedig szinte fülsiketítővé vált. A rács mögött mintha egy kisméretű jármű nyikorgott volna a síneken. Két alak állt a hátulján, és előre-hátra hajladozva hajtották a szerkezetet mozgásban tartó kart.

– Figyelem! – ordította az elől lépkedő férfi. – Rohadt tüskék is vannak a rácson.

– Ez a François-Xavier hajtánya! – kiáltotta Urm. – Az egyik tanácstag mutatta meg egyszer.

– Azt nem mondta, hogyan lehet megállítani? – vakkantotta Mitch. – Ha így megy tovább, mindenkit felnyársal.

A rácsot alkotó fémrudak minden egyes metszéspontjából egy-egy hosszú tüskehegy meredt előre, és a rács olyan sűrű volt, hogy képtelenség lett volna ép bőrrel átjutni rajta. Ráadásul a páncélozott hajtány az alagút teljes szélességét elfoglalta, tehát még a falhoz lapulva sem lehetett kitérni előle. A szerkezet neki-nekikoccant az alagút falának, és szanaszét pattogó szikrákat csiholt a kőből.

Alig ötvenlépésnyire volt már csak tőlük, és egyre gyorsabban közeledett. Mintha egy szörny bukkant volna fel a föld gyomrából: a sínen futó kerekek csikorgásának hangja betöltötte az alagutat. Maldora megszorította Ionale remegő kezét. A François-Xavier nyilván lepaktált a Felemelkedéssel, hogyha az utóbbiak fegyveres akciója kudarcba fullad, feltartóztatja őket. Vajon mit ígérhettek nekik?

Maldora kétségbeesetten próbált rájönni, hogy mit kellene tenniük.

Meneküljenek?

A hajtány háromszor olyan gyorsan haladt, mint ők, tehát nem lenne idejük visszajutni a Varenne-re.

Lapuljanak meg a sínek között?

A rács alján lévő tüskék úgy döfnék át őket, mint nyárs a sütnivaló patkányt.

Mi legyen?

Elakadt a lélegzete. Méltatlannak, felháborítónak érezte, hogy így kell végeznie. Mikor Mitchre pillantott, az kétségbeesetten nézett vissza rá. Maldora tekintete ezután Urm átható tekintetével találkozott.

Mi legyen?

Ionale, a jós hirtelen megrángatta a kezét.

– Valami az eszedbe jutott, Ionale?

8.
A LÓGÓSOK FOLYOSÓJA

Kényelmetlenül érezte magát. Juss nagyjából négylépésnyi magasságban lógott, és csak a lábát tudta mozgatni, mivel a karját fogva tartotta a kötél, amit a felsőteste köré tekertek. Úgy lógatták fel, mint a patkányokat, akiket ki akartak véreztetni, mielőtt nyársra húzták volna őket. Két fegyveres átvetette a kötél végét egy, a mennyezetbe rögzített kampón, majd felhúzták a levegőbe, és ott hagyták. Juss nem igazán tudta, mióta lóg ott, hol pillanatoknak, hol pedig egy egész örökkévalóságnak érezte az azóta eltelt idő. A járókelők rá sem hederítettek, ugyanúgy nem foglalkoztak vele, ahogy a többiekkel sem, akik úgy himbálództak a folyosón, mint a henteskampókra kiakasztott állatok. Az arra járók sietősen továbbálltak a környékről, nyilván attól féltek, hogy hasonló sorsra jutnak.

Juss nem kapott semmiféle magyarázatot, amikor a fémlemezekkel kivert patkánybőr egyenruhába öltözött milicisták körülfogták őt és Plaisance-t a Tolbiacról az állomáscsoport központjára, az Italie-ra vezető alagútban. Megragadták és idehozták erre a folyosóra, két milicista pedig elvitte a nájtot. Plaisance olyan keservesen kiáltozott, hogy azt hitte, menten megszakad a szíve. Elszántan küzdött, harcolt, de a nála kétszer termetesebb katonák könnyűszerrel lefogták és elvették tőle a pisztolyát. Kérdezte ugyan, hogy mit akarnak tőle, miért tartóztatták le, de nem válaszoltak, kerestek egy üres helyet, körbetekerték rajta a kötelet, és fellógatták négylépésnyire a földtől. Azzal, hogy összevissza kalimpált a lábával, csak azt érte el, hogy a kötél még fájdalmasabban szorította, és az üvöltözéssel is csak az erejét pazarolta.

– Fogd már be, taknyos! – sziszegte a mellette lógó rab. – A smasszok akkor jönnek vissza, ha rád kerül a sor.

– Milyen sor?

– Hogy a mandarinok ítélkezzenek feletted.

– De én nem csináltam sem…

– A smasszok nem hoznak senkit ok nélkül a lógós sorra.

Juss feltételezte, hogy a milicisták felbukkanása összefüggött mindazzal, ami a Maison-Blanche-nál történt nem sokkal korábban. Azon töprengett, hogy a mandarinok hogyan szerezhettek tudomást azelőtt bármiről, hogy ők Plaisance-szal egyáltalán megérkeztek volna az Italie-ra. Valamivel később, szép sorban kialudtak a fények, és a folyosóra ereszkedő tökéletes sötétet csak egy-egy lámpa vagy gyertya távolról derengő pislákolása törte meg, Jussön pedig úrrá lett a mélységes kétségbeesés.

– Mindnyájan odakerülünk! – üvöltözte az egyik fogoly. – Elevenen nyársra húznak, izzó parázs felett ropogósra sütnek, és végül a disznóik elé vetnek.

– Fogd be! – szólt rá egy másik. – Minek rátenni egy lapáttal!

– Félted a csinos kis segged, szépségem? Egy mandarin macája voltál, vagy mi? Most bizony nem a dákójára fog felhúzni, hanem egy szép, hosszú és hegyes karóra, ami felszalad a torkodig!

– Ilyen az, amikor mandarinokkal kezd az ember – szólt bele egy másik hang. – Ha kegyvesztett leszel, különleges bánásmódban részesülsz.

Vad röhögés és gyászos zokogás hangjai keveredtek a sötétben, aztán ismét síri csend lett.

Juss kétségbeesetten gondolt Plaisance-ra. Vajon milyen sorsot szánnak neki a kegyetlenségükről híres mandarinok. Azok között a gyerekek között fog felcseperedni, akiket azért adnak el borsos áron, hogy a Balparton hemzsegő perverz metrólakók piszkos vágyait elégítsék ki? Vagy csak az egyik kis-kínai főnök fogja használni? Juss végül minden kényelmetlenség és az elgémberedett testének legkülönbözőbb részein fel-felvillanó fájdalom ellenére elaludt.

Zajokra ébredt. A smasszok két hatalmas fáklya fényénél éppen két fellógatott foglyot rángattak le a helyükről a folyosó másik végén. A szerencsétlenek alig álltak a lábukon, csak remegtek, miközben az őrök a géppisztolyuk tusával oda-odasózva igyekeztek őket gyorsabb haladásra bírni. Jussben felmerült, hogy ezek talán azok a Kalasnyikovok, amiket Daub adott el a kis-kínaiaknak. Azontúl, hogy szomjas volt és éhes, rettenetesen kellett pisálnia is. A vizeletszagból és a lámpák fényében a ruhájukon láthatóvá váló nedves foltokból arra következtetett, hogy néhány rab engedett a hólyagjukat zsarnoki kegyetlenséggel feszítő nyomásnak. Ő még teljes erőből ellenállt, pedig az ágyéka egyre jobban fájt, szinte perzselt, és arra gondolt, amit Daubtól hallott egyszer, hogy tudniillik az a fickó, aki képtelen visszatartani a pisálást, a fájdalmon és a félelmen sem lesz képes úrrá lenni.

Ismét elszenderedett egy időre, majd arra ébredt, hogy nedvességet érez a lába között. Összeszorította a száját, és befeszítette az ágyékát, hogy megállítsa a vizelést. Az erőfeszítés szinte az összes maradék energiáját felemésztette. Hirtelen arra lett figyelmes, hogy négy smassz tart felé. Kettő közülük beállt alá, a másik kettő pedig megragadta annak a kötélnek a végét, amelyen lógott. Nem sokat finomkodtak vele sem. Juss képtelen volt talpon maradni, amikor földet ért, úgy nyúlt el, mint egy újszülött állat, aki először próbál megmaradni a lábán.

– Talpra, taknyos! Vár a mandarin – üvöltött rá az egyik smassz.

– Nincs szerencséd, a jelek szerint bal lábbal kelt fel ma reggel.

– Szerintem meg éppen hogy csúcsformában van – tett rá egy lapáttal a harmadik. – Már három halálos ítéletnél jár.

Hiába volt elgémberedve a karja, Jussnek sikerült felállnia, és megmaradnia a remegő, rogyadozó lábán. Mielőtt elkezdték volna a folyosó kijárata felé lökdösni, legalább a kötéltől megszabadították. Kanyarogtak egy ideig, majd elértek egy acéllépcsőhöz, amely szinte függőlegesen ereszkedett alá egy hatalmas, zajos tömeggel teli térre. A smasszok átvágtak az emberek között, és a puskatusaikkal kergették odébb azokat, akik nem elég gyorsan húzódtak félre előlük, majd elindultak az üvegfalú sétányon, ahol Juss már többször is megfordult azokban az időkben, amikor a Kufárok bandája még létezett. Gyertyák és olajlámpák fénye világította be a termeket, ahol a mandarinok vagy a képviselőik gyakorolták a hivatalukat. Férfiak és nők álltak leszegett fejjel a hatalmas asztal mögött üldögélő bíró előtt. A hosszú folyosóról nyíló tárgyalótermeket csak nagyon kevesen hagyták el ártatlanként, úgy, hogy felmentő ítélet született az ügyükben. A legenyhébb ítéletek a legalább százpénzes bírságtól az állomáscsoport háztartási hulladékának a határozatlan ideig való begyűjtéséig és a szeméttelepre vagy a veteményeskertekbe történő szállításáig terjedtek, a súlyosabbakért viszont már könnyen amputálásra, csonkolásra ítélték az embert (lopásért az elítélt egyik kezét, szökésért az egyik lábát, szexuális erőszakért pedig a nemi szervét vágták le), a minősített bűncselekmények esetében viszont karóba húzás járt, ha pedig egy mandarin vagy a családtagjai ellen irányult a cselekmény, előtte még meg is nyúzták az elkövetőt. Ismét Daub szavai idéződtek fel Jussben: ha el kellene döntenem, hogy egy kis-kínai bíró előtt vagy egy fehérskorpió-fészek kellős közepén állok-e szívesebben, gondolkozás nélkül és egyértelműen a skorpiókat választanám. Az üvegfalak mögött játszódó jelenetek annyira lekötötték, hogy el is feledkezett az éhségről, a szomjúságról és az egyre fájdalmasabb vizelési ingerről. A fényszórók vakító fényében fürdő folyosó végén ott magasodott a mandarinok kőből és üvegből emelt palotája, amelynek olyan kormos volt a homlokzata, mintha folyamatosan lángok nyaldosták volna az épületet. Az olvadt viasz és az égett olaj illata sem tudta elnyomni a konyhából áradó szagokat, a környéket borító rothadó szemét és ürülék bűzét. Juss egy szinte pontosan ugyanilyen folyosón volt először nővel, csak ott az üvegfalak mögött nem tárgyalótermek, hanem kuplerájok működtek.

A smasszok az egyik terem bejáratához vonultak, váltottak néhány szót az ott őrködő kollégájukkal, majd kinyitották az ajtót, és belökdösték a foglyukat. Az a fagyos tekintet, amellyel az asztal mögött ülő férfi fogadta Jusst, nem sok jót ígért. A kis-kínaiakhoz képest kerek és világos szemében nyoma sem volt a jóindulatnak, ahogy végigmérte a fiút. A kopaszságát az egyik oldalon hosszúra növesztett és a fejebúbján gondosan átfésült fekete hajtinccsel igyekezett elleplezni. Szürke, aranygombos kabátjának gallérján vörös szegély futott körbe, tehát a mandarinok vagy képviselőik hivatalos öltözékét viselte. A smasszok behúzódtak a terem végébe, Juss pedig megállt az asztal előtt, és maga előtt összekulcsolt kézzel, a fenekét összeszorítva toporgott, hogy be ne pisáljon.

– Ő lenne tehát a fiú, aki agyonlőtt egy embert, majd menekülés közben olyan tűzvészt okozott a Maison-Blanche-nál, amelyben harminckét ember veszett oda – közölte a bíró.

Bár alig hallhatóan beszélt, a hangja hosszú ideig lebegett még Juss feje felett. Mintha a teremben váratlanul beálló csend még Kis-Kína moraját is elnémította volna.

– Harminchárom halott – folytatta a bíró. – Nagyon kevés bűnöző képes ilyen teljesítményre.

A smasszok röhögve súgtak össze, Juss pedig az ajkába harapott, és igyekezett visszatartani feltörni készülő, ostoba zokogását.

– Nem tűrjük a felfordulást Kis-Kínában, és irgalom nélkül eltaposunk mindent, ami magában hordozza a káosz lehetőségét. Vasfegyelem nélkül nem tudjuk fenntartani a békét és a rendet a folyamatosan növekvő lélekszámú állomáscsoportunkon. Amit tettél, ezerszeres halált érdemel. Lassú, nagyon lassú halált, hogy az általad megölt emberek rokonainak legyen ideje kiélvezni a haldoklásodat, és hidd el, az ítélet-végrehajtóink igencsak értenek ahhoz, hogy a lehető leghosszabbra nyújtsák ezt az élvezetet. Apró cafatokban fogják lenyúzni a bőröd, szép sorban, a kevésbé fontosakkal kezdve levágják az összes testrészedet, lecsupaszítják az idegeidet, forró viasszal locsolgatják majd őket, és Kis-Kína összes szegletében hallani lehet majd az üvöltésedet, hogy mindenki megértse, mivel jár az, ha valaki áthágja a törvényt. Mit tudsz felhozni a mentségedre?

– Én… Én nem akartam semmi rosszat – dadogta Juss.

Ahogy kiejtette ezeket a szavakat, nem csak elsírta, de össze is pisálta magát. Meg sem próbált már ellenkezni, legyőzetve, megalázva feladta. A bíró tekintete hosszan elidőzött az ágyékán.

– Tovább tartottad magad, öcskös, mint mások – mondta, és a hangja kevésbé komoran, már-már derűsen csengett. – Az emberek általában úgy érkeznek elém, hogy már rég túl vannak az ilyesmin. Ha ilyen jól bírod a kínzást is, remekül fogunk szórakozni. Az előbb azt mondtad, hogy nem akartad…

– Plaisance-szal voltam, a kis nájttal, akit a védelmembe vettem… – mondta és a beszédtől visszatért valamelyest a bátorsága, és kisöpörte belőle a szégyent. – Egy férfi húsz jegyet ajánlott, hogy elszórakozhasson vele. Visszautasítottam. Menekülnünk kellett. A férfi kiabálni kezdett, hogy ötven jegyet ad annak, aki elkap, és átad neki minket… És akkor mindenki utánunk vetette magát… én pedig megijedtem, és lőttem. A levegőbe akartam… Az emberek pánikba estek, és elkezdtek összevissza rohangálni. Valami lángra kapott. Mi Plaisance-szal kikeveredtünk valahogy a lángok közül, és elindultunk a Tolbiacra. Aztán ezek – bökött a háta mögé – elkaptak, elvitték Plaisance-t, fogalmam sincs, hogy hova, engem pedig fellógattak azon a folyosón, mint egy patkányt… Honnan… Honnan tudták meg ilyen rövid idő alatt?

– Kiváló a besúgóhálózatunk, de ne várd, hogy beavassalak a részletekbe.

– Miért ne? Úgyis meg fogok halni.

Kegyetlen mosoly jelent meg a bíró arcán.

– Elég jól felvágták a nyelved…

– Elég sok pofont és letolást is kaptam miatta Daub bandájában…

A bíró hátradőlt a magas székén, mintha alaposabban szemügyre akarná venni az előtte álló vádlottat. A mennyezeten lógó olajlámpa egyre halványabban világított, de a folyosó üvegtábláin át beszűrődő fény is elég volt.

– Mi volt a szereped a Kufárok bandájában?

– Miért kérdezi? Olyan, mintha mindent tudna rólam.

– Válaszolj!

– Fürkész vagyok… voltam… Új útvonalakat, átjárókat kerestem… Sőt, a Mairie-ről indulva egy teljes, érintetlen állomásra is rábukkantam… Az RER C egyik állomására…

– Visszatalálnál oda?

– Hát persze. Kiváló párost alkottunk Plaisance-szal. Az a nyavalyás Enti és a haverjai is tudják, hogy hol van… Lelőtték az egész bandát, csak mi maradtunk életben.

A bíró ismét az íróasztalára könyökölt és Jussre nézett.

– A mandarinok testülete nevében kínhalálra ítéllek, fiam. Az ítélet a tárgyalás berekesztése után azonnal végrehajtandó.

Hosszú szünetet tartott, hogy a hallgatóságnak legyen ideje jól az eszébe vésni a szavait. Eltekintve az enyhe hányingertől, Juss akkor még nem érzett szinte semmit az ítéletet hallva. Olyan volt, mintha a mandarin nem is hozzá, hanem valaki máshoz beszélt volna.

– Talán lenne más megoldás is – mormogta a bíró.

– Milyen megoldás?

– Folytathatnád a régi munkád, csak mostantól nekünk dolgoznál.

A bíró óvatosan lesimította a tar koponyáján átfésült hajtincset.

– Kezdhetnénk azzal, hogy elvezeted az embereimet arra az új állomásra, amire rábukkantál. Utána megpróbálhatnál más útvonalakat is keresni, és felfedezni a RER C teljes vonalát. Ha szökni próbálsz, megtalálunk, bárhova is mész, és végrehajtjuk a büntetést, amire most ítéltelek. Mit szólsz?

Beletelt némi időbe, mire Juss felfogta, hogy nem várt haladékot kapott, esélyt arra, hogy életben maradjon, és hogy a későbbiekben esetleg megszabaduljon a mandarin embereitől.

– Esetleg… Vissza tudná adni Plaisance-t, a kis nájtot? Bizonyos helyeken nagy szükségem lenne a szemére.

A bíró kissé zavartan húzta el a száját.

– Ha jól tudom, igencsak megtetszett valakinek. Hajlandó lenne ezer jegyért megvenni tőlem, én pedig nem szívesen mondok ellent egy nagyon befolyásos barátnak.

– Sokkal többet hozhat a konyhára, ha velem marad.

– Hogyan?

– Nincs szüksége lámpára ahhoz, hogy lásson a sötétben. Az ő szemével sokkal több esélyem van rábukkanni az új állomásokra, a fegyverraktárakra és egyéb értékes dolgokra, amik ott lapulnak a Metró 2033 romjai alatt.

– Valahogy csak elboldogulsz majd nélküle is, fiam.

Juss az asztalra támaszkodott és egészen közel hajolt a bíróhoz.

– Ha visszaadja, ötezer jeggyel fogok tartozni magának.

– Hogy fogod megadni?

– Összeszedem innen-onnan, de visszaadom. A szavamat adom rá.

A bíró végigmérte Jusst. Valahol szórakoztatónak találta.

– Tudjuk, mennyit ér a szavad, taknyos.

– Maga mondta az előbb, hogy bárhol legyek, úgyis megtalál. Nem kockáztat szinte semmit. Ha nem adom meg a tartozásomat, egyszerűen csak bosszút áll.

– Meggondolom az ajánlatodat. A smasszok most elkísérnek a szállásodra, ahol lefürödhetsz és tiszta ruhát húzhatsz. Később elmegyek hozzád. A tárgyalást berekesztem.

A bíró a tenyerével az asztalra csapott, majd egy kurta kézmozdulattal mutatta a smasszoknak és Jussnek, hogy hagyják el a termet.

A milicisták a Gobelins egyik negyedében laktak. A férfiak, akiket egészen a nyugdíjazásukig cölibátusra kényszerítettek, és csak a leszerelést követően kaptak – némi pénzzel együtt – engedélyt a házasodásra, félelmetes hírű és nagyszerűen képzett sereget alkottak. Az állomáscsoport lakossága körében rettegett smasszok tökéletes rendet tartottak a mandarinok felségterületén, akiknek nélkülük megoldhatatlan gondot okozott volna a Kis-Kínában kínálkozó lehetőségek miatt odaözönlő mindenféle árusok, kereskedők és kóbor népek közötti folyamatos konfliktusok kezelése.

A négy milicista elkísérte Jusst a negyedbe, ahol a széles folyosón felállított hatalmas sátrak egyikében megmutatták a saját külön kriclijét, amelyben egy tábori ágy és egy fémszekrény állt. Ezután végre-valahára betértek vele a vödörrel felszerelt vécébe, majd pedig átvitték egy újabb hatalmas sátorba, ahol az egyenruhákat, a cipőket, a fegyvereket és a lámpákat tartották. Juss szövet alsóneműt, egy fémszegecsekkel kivert patkánybőrből készült nadrágot és zubbonyt, bakancsot, egy aprócska zseblámpát és egy hajlított pengéjű kést kapott. Miután átvette a felszerelését, átmentek a sátor egy másik részébe, ahol meleg vízzel töltött kád, tiszta lepedő és egy nehezen meghatározható szagú, talán zsírból, halból és alkoholból kotyvasztott szappan várta.

Bár általában nem különösebben rajongott a vízért, akkor mégis hatalmas élvezettel áztatta magát egészen addig, amíg be nem rontott hozzá a fürdőmester, és le nem teremtette.

– Itt töltöd az egész napot, kölyök?! Mások is várnak!

Szomorúan mászott ki a kádból, megtörölközött és felkapta a ruháit. Az alsónemű dörzsölte egy kicsit, a nadrág, a zubbony és a bakancs pedig nagy volt rá, de örült, hogy végre tiszta és száraz ruhába bújhatott. Visszament a szállására, elnyúlt az ágyon, és a lógós soron töltött éjszakától elcsigázva még az éhségről is megfeledkezett, és pillanatokon belül mély álomba zuhant.

Hirtelen egy furcsa érzés rángatta ki az álmából: mintha valami az arcára telepedett volna. Az olajlámpa fényében a bíró állt a tábori ágy lábánál, és őt nézte.

– Lefürödtél, kölyök, kipihented magad?

Juss félig még kábán egyetlen szót sem volt képes kinyögni, úgyhogy bólintott.

– Akkor jó, mert azonnal indulunk a Mairie-re.

– Indulunk? – dadogta Juss. – Ez azt jelenti, hogy maga is jön?

– Mit szólnál, ha Ta Li lenne az új állomás neve?

– Ta Li? Nem is rossz… Tetszik.

– Az jó, mert engem hívnak így – a bíró általában komor arcán halvány mosoly derengett fel. – Az új állomásokat szokás szerint a felfedezőjük után nevezik el. Mert hát hivatalosan én fogok rábukkanni. Remélem, nem gond. Neked mi is a neved?

– Juss.

– Nem igazán csengene jól, ha Jussnek hívnának egy állomást… Nem gondolod?

– Tojok rá, uram, a Ta Li tökéletes lesz. Van híre Plaisance-ról?

A bíró elkomorult.

– Még tárgyalok a mandarin barátommal. Az ügy… az ügy elég komplikált. Remélem, mire visszaérünk, többet fogok tudni mondani.

Juss szeme könnybe lábadt, de igyekezett tartani magát.

– Éhes vagyok – sóhajtotta.

– Ezek a barmok nem adtak enni? Csináltatok neked valamit még az indulás előtt.

A szakács tekercseket hozott Jussnek. Az egyik fajta patkányhússal, gombával, szójacsírával volt megtöltve, a másik rákkal és moszattal. Néhány falásra eltüntette az összeset, majd leöblítette egy furcsa ízű itallal, ami szárított füvekből készült teára emlékeztetett a leginkább.

Ta Li jelet adott az indulásra a tizenkét, Kalasnyikovval és zseblámpával felszerelt smasszból álló szakasznak. A vonal legvégén található Mairie-re vezető út elég hosszú volt. Erőltetett menetben vonultak az Italie-ig, ott azonban lelassultak, mert akkora volt a tömeg, hogy a bíró utasította a katonákat, hogy puskatussal és rúgásokkal tegyék szabaddá az utat. Volt némi háborgás, de amikor a smasszok előbukkantak a félhomályból és megindultak a méltatlankodók felé, rövid időn belül elcsendesedett mindenki. Gond nélkül átjutottak az Italie-n, majd ugyanilyen könnyűszerrel a Tolbiacon, a Maison-Blanche-on, a Porte-d’I-n és a Mairie állomáscsoport előtti utolsó állomáson, a Pierre-Curie-n is. Juss ekkor az új állomáshoz vezető átjáróhoz vezette a csapatot.

– És most azt akarod mondani, hogy itt át tudunk jutni? – sziszegte a hirtelen feszültté váló Ta Li, és a zseblámpája fényét a nyílásra irányozta.

– A Kufároknak sikerült. Én megyek elöl. Ha klausztrofóbiás, jöjjön szorosan utánam, és le se vegye rólam a szemét!

Juss meg sem várta a bíró engedélyét, és becsusszant a nyílásba. Felkapcsolta aprócska zseblámpáját, megdöbbent, hogy milyen erős fényt ad, majd fürgén megindult a falak között, amelyekből sziklák és rég halott gyökerek meredtek ki.

– Lassabban, kölyök! – lihegte a közvetlenül mögötte haladó Ta Li.

Amikor elérte azt az omlást, ahol megölte a fehér skorpiót, Juss megállt, hogy bevárja a csapat többi tagját.

– Elakadtunk? – kérdezte nagyokat fújtatva a bíró.

– Van odafent egy járat. Elég szűk, de a legmegtermettebb bandatag is átjutott rajta. Elsőre összefutottam itt egy fehér skorpióval. Akkora volt, mint egy ház… Ha Plaisance nincs velem, simán megmart volna, és akkor most nem beszélgethetnék magával. Csak neki köszönhetem, hogy nem ölt meg… Daub pedig eltaposta az összes kicsinyét is, amik ott nyüzsögtek a fészekben. Jó, ha van az emberrel egy nájt meg egy kutya, mert messziről ki tudják őket szúrni.

– Ha elviszel az állomásra, megkapsz mindent, amit csak akarsz.

Juss ügyesen felkapaszkodott az omlás meredek oldalán, megállt egy pillanatra, ahol a skorpió felbukkant, alaposan körülnézett a kövek között, majd megnyugodva továbbmászott a halom legtetején található nyíláshoz, és eltűnt benne.

– Szabad az út! – kiáltotta a bírónak és a katonáknak.

A kezdeti szűkületen átjutva a járatnak az állomásig vezető további része már nem okozott gondot.

A mozdulatlan levegőben terjengő bűz hirtelen az eszébe juttatta, hogy rövid időn belül ott fog állni a legyilkolt Kufárok oszló hullái között. Elindult az állomáson, nem várta meg a bírót és smasszokat, de hogy ez mekkora hiba volt, csak akkor értette meg, amikor hirtelen elvakította egy lámpa fénye, és mozgás támadt körülötte.

– Na, nézd csak, Patkánypofa visszatért!

Annyira megijedt, hogy elsőre fel sem fogta, hogy kié az amúgy ismerős hang, amely a háta mögött harsant fel.

– Patkánypofa visszajött, hogy egyenesen a nagy, gonosz macska szájába vesse magát!

Hatalmas, visszhangosan ide-oda verődő röhögés harsant, majd a körülötte állók nyávogni, morogni kezdtek.

– Elhagytad a kiscsajt? Kár, mert adtunk volna rendesen neki is.

Enti rekedtes hangja…

– Jé, olyan a gúnyád, mint egy kis-kínai smasszé. Hol szerezted ezt a cuccot?

– Most! – kiáltotta egy hang.

Több brutálisan erős fénycsóva tapadt Entire és a három cimborájára. Akkor döbbentek csak rá, hogy bekerítették őket, hogy tucatnyi ember szegez rájuk gépfegyvert.

– Meg ne moccanjatok! – kiáltotta Ta Li. – Vagy az embereim egyből lőnek. Gyere ide, kölyök!

Juss nem tudott ellenállni a kísértésnek és odagrimaszolt még egyet Entinek, mielőtt a bíró mellé sétált volna.

– Le a fegyverekkel! Csak szép lassan, nyugodtan…

A gyilkosok, akik végeztek Daubbal és a bandával, engedelmeskedtek. Végtelen óvatossággal tették le a földre a puskáikat.

– Mit kerestek az állomásomon? – kérdezte a bíró.

– Azt hittük, hogy nincs gazdája a helynek – válaszolta Enti.

– És miért támadtatok rá az egyik emberünkre?

– A Patkánypofára gondolsz?… De hát ő Daub bandájának volt a tagja, amit… hogy is mondjam?… kénytelenek voltunk kiirtani… Egy rohadt kis dumagép ez a taknyos! Ha bevette a csapatába, nem csinált jó vásárt.

A bíró a zseblámpájával az állomást pásztázta. Jusst meglepte, hogy nem lát egyetlen holttestet sem.

– Hol vannak? – kiáltotta. – Hova tettétek őket?

– Itt vannak – mondta Ta Li komoran, és rávilágított a vagonok oldalára feltűzött megcsonkított holttestekre. Enti és a társai azzal szórakoztak, hogy egy nő fejét egy férfi testére helyezték, a lábak helyére karokat tettek, egy-egy szemgolyót gyömöszöltek ilyen-olyan nyílásokba, felvágták a hullákat és kipakolták a szerveiket, a belsőségeiket… Jussnek alig maradt ideje elfordulni, hogy kiadja magából a nem sokkal korábban jóízűen elfogyasztott ételt.

– Miért csináltátok? – kérdezte a bíró megránduló arccal.

– Valamivel csak el kellett tölteni az időt – válaszolta Enti.

– Miért maradtatok itt?

– Járatokat akartunk keresni a többi állomás felé.

– Kinek dolgoztok?

Enti ezúttal nem válaszolt.

Ta Li elővett egy pisztolyt a zsebéből, kibiztosította, célba vette a négyfős csoportot, és minden további nélkül lőtt. Enti egyik cimborája, talán Ill volt az, egy sötét lyukkal a homloka közepén a földre zuhant.

– Kinek dolgoztok? – tette fel ismét a kérdést a bíró, majd mivel ezúttal sem kapott választ, újból elsütötte a fegyverét.

Enti újabb társa rogyott össze. Rog volt az, őt a nyakán érte a lövés.

– A Felemelkedésnek – nyögte ki Enti.

– Ide akartátok vezetni őket?

Enti hallgatása felért egy beismerő vallomással.

– Mit ígértek cserébe?

– Rengeteg pénzt, és szép szállást a Montparnasse-on.

– Ők adták parancsba, hogy mészároljátok le a bandát?

– Hadat üzentek a kósza népeknek és a mutánsoknak.

– És gondolom, a mandarinoknak is… Szóltatok már a Felemelkedésnek az állomás létezéséről?

Enti töprengett néhány pillanatig, majd megrázta a fejét.

– Nem hiszek neki – szólt közbe Juss. – Amikor legyilkolták Daubot és a többieket, még öten voltak. Szerintem az ötödik elment, hogy értesítse a papokat.

Ta Li ismét felemelte a fegyverét, lépett egyet előre, és közvetlen közelről lelőtte Enti harmadik társát is, majd odanyújtotta Jussnek a még füstölgő pisztolyt.

– Halálra ítéltem ezeket a patkányokat. Az utolsóval neked kell végezned, kölyök.

9.
KETRECEK

Ésia egyetlen szót sem szólt, amióta megjelent a tanácsban. A végsőkig elcsigázva ült az Otre irodájában kizárólag számára fenntartott karszékben. A tanácsosnő fényűző szállása, amely a Gare szívében, két folyosó találkozásában állt, az egyik irányban egy aprócska, folyamatosan kivilágított piactérre, a másik irányban pedig arra a hatalmas és sötét, valószínűleg egy hatalmas földomlás eredményeként létrejött üregre nézett, amelyet Ördögliknak hívtak, és amelyet öt-hat lábnyi magasnyi palánk vett körbe.

Otre azt remélte, hogy Ésia megszólalása eltántorítja a tanács tagjait attól, hogy Maldora életére törjenek, vagy legalább hajlandók lesznek megvitatni a kérdést, de a jós elakadt a mondata kellős közepén, Lej pedig megragadva a kínálkozó lehetőséget nevetségessé, hiteltelenné tette, és megszerezte a döntés meghozatalához szükséges hat szavazatot. Arról, hogy milyen módon akarják megöletni Maldorát, Lej és a cinkosai nem árultak el semmit. Nyilván úgy gondolták, hogy attól a pillanattól fogva, hogy a tanács elfogadta a javaslatukat, semmiféle elszámolással nem tartoznak a testületnek. Mivel Lej mindig nagy mestere volt annak, hogy miként lehet a felelősséget másokra hárítani ilyen helyzetekben, bizonyosnak látszott, hogy a módszer kiválasztása körül is sok lesz a homály és az ármánykodás. Annak alapján, amit Lej a legutóbbi ülésen mondott, úgy tűnt, a tanácsnak az egyházba beszivárgott ügynökei segítségével a Felemelkedés ellen akarja fordítani a nép haragját, ám Otre gyanúja szerint Lej kettős játékot játszott a főpásztor érdekében. Ha a terv működik, övé lenne a dicsőség, amiért sikerült kiiktatnia egy veszélyes vetélytársat, és gyengítenie a főpásztornak és a híveinek a befolyását.

Otre egyike volt azon keveseknek, sőt lehet, hogy ő volt az egyetlen, aki találkozni akart Maldorával. Nagy vonalakban ismerte a tervét, de a végleges véleménye megformálása előtt szerette volna személyesen is meghallgatni azt, akit az emberek egymás között csak elnöknőként vagy – sértőbben – egyszerűen csak őrült baci nőként emlegetettek. Hiába ült a tanácsban legalább húsz választás óta, még mindig nem ismerte a jó kormányzás titkát. Úgy gondolta, hogy a választott tanácsok rendszerének legalább annyi előnye van, mint amennyi hátránya. Az egyszerű vagy abszolút többséggel megszavazott döntések folyamatos konfliktusokhoz vezettek attól függően, hogy ez vagy az a tanácstag melyik csoportok érdekeit képviselte, a folyamatosan változó, alakuló szövetségek pedig megbénították a közügyekben való döntéshozatalt, kedveztek a korrupciónak, a kettős beszédnek, a bizalmatlanságnak és a gyanakvásnak. Lej például azért ellenezte hevesen a Maldora által a balparti egységet erősítő lépésként javasolt egységes időszabályozást, mert egyrészt úgy gondolta, hogy ez sérti az alapvető szabadságjogokat, másrészt pedig – és ez volt az elsődleges szempontja –, mert előbb-utóbb a Metró 2033 állomásainak és állomáscsoportjainak az egyesüléséhez vezetett volna. Márpedig Lej inkább szembeszállt az előbb-utóbb elkerülhetetlenné váló összefogás irányába tett lépésekkel, mintsem hogy lemondjon – kerül amibe kerül – a maga kis kiváltságairól.

Otre csüggedten felsóhajtott, és ingerült pillantást vetett Ésiára, aki még akkor is mozdulatlanul ült a karosszékében. Arra számított, hogy a kislány segítségével sikerül majd rábírnia az álláspontjuk felülvizsgálatára a tanács örökösen ingadozó tagjait, de Ésia alig nyílt meg, máris újra magába zárkózott, és ez a kudarc néma nehezteléssel vegyes csalódottsággal töltötte el a tanácsosnőt. Tehetett bármit, csak gyalázatos kis szörnyetegként tudott a lányra gondolni, és a lelke mélyén kezdett igazat adni mindazoknak, akik ki akarták irtani a Balpart összes mutánsát. Aztán viszont eszébe jutott a saját fia, akit a szülés után nem sokkal veszített el, az az ő húsából és véréből lett ijesztő kis lény, akit először nem is volt hajlandó megmutatni annak, akitől fogant, annak a kicsattanóan életerős kereskedőnek, akit nem sokkal később ragadott el a szorbonella, és az anyai együttérzése végül az ingerültsége fölé kerekedett. Ismét kedvesen, szeretettel fordult Ésiához, és megpróbálta visszaadni az önbizalmát, ami nem ígérkezett könnyű feladatnak, mert a kislány most is bezárkózott és reménytelenül magába zuhant, mint mindig, ha úgy érezte, hogy neheztelnek rá.

Otre csak a tanács ülései vagy egyéb halaszthatatlan teendők miatt mozdult ki otthonról. Nem szeretett az állomáscsoport alagútjaiban és folyosóin közlekedni. Nyomasztónak érezte a falak és az alacsony mennyezet szűkösségét, pánikba esett a gondolattól, hogy hirtelen kialszik az összes fény, és tökéletes sötétségbe borul körülötte minden. Nem bízta másra, ő maga cserélte a gyertyákat a lakásában, és – élve a tanácstagként őt megillető előjogokkal – folyamatosan égette őket. Rendszeresen felkelt, hogy ellenőrizze a mécseseket és az olajlámpákat, igyekezett gondoskodni arról, hogy a sötétség egyetlen pillanatra se vehesse át nála a teljhatalmat. A többiről, tehát az étkezésről, a mosogatásról, a mosásról, a takarításról, a fürdő elkészítéséről, a háztartási hulladék eltüntetéséről, a vendégek fogadásáról már a két segítője gondoskodott (Otre ezt a szót használta a szolga vagy a cseléd helyett). Minden tizenöt étkezés után adott nekik egy maréknyi jegyet, amiből, ha a vásárlások után maradt, megtarthatták a visszajárót.

Otre természetesen kiépítette a maga külön bejáratú besúgóhálózatát, amely főleg olyan fiatal nőkből állt, akik gyakran sokkal rátermettebbeknek bizonyultak a fontos információk begyűjtésében, mint a férfiak. Az összes befolyásos tanácsos, így elsősorban Lej, de Lix, Anv, Saille környezetében is ott voltak az emberei, de természetesen a Felemelkedés Egyháza főpásztora és főtitkára mellett is. Bőkezűen jutalmazta az ő kis „besurranó egérkéit”, mivel neki magának egyetlen fillérjébe sem került a dolog: nagyobb vízfejadaggal, jobb lakással, gyertyával, gyufával, adott esetben lámpával, egy-egy rokonnak juttatott zsíros állással vagy egy-egy, a Montparnasse lakói között folyamatosan és nagy számban zajló peres ügyek során nagy kincsnek számító jóindulatú bírói ítélettel díjazta őket. Soha nem az otthonában fogadta őket, mindig más állomásokra beszélte meg velük a találkozót. Természetesen ezek miatt a titkos alkalmak miatt kénytelen volt eljárni olyan rossz hírű alagutakba, undorító környékekre, szennyvízcsatornaként használt folyosókra is, amelyeket tiszta szívből gyűlölt, de ezen az áron mindig időben és bizalmasan értesült az állomáscsoporton zajló különböző intrikákról, szervezkedésekről. Bár régóta ismerte a Maldorára vonatkozó terveiket, nem volt jobb ötlete, mint hogy bevesse Ésiát, és bízzon abban, hogy a metrólakók többsége által csodálattal szemlélt jós szavai képesek lesznek meghiúsítani Lejnek és társainak mesterkedéseit. Most azonban máshogy kellett volna keresztülhúznia a számításaikat, de mivel nem látott maga előtt semmiféle lehetőséget, kezdett úrrá lenni rajta a kétségbeesés. Az ő hibájából, Ésia hibájából és persze Lej hibájából Maldora ígéretes terve már azelőtt semmivé fog foszlani, hogy bárki megismerhette volna.

– Elfogták – kiáltott fel hirtelen a jós.

Otre előbb megnézte, hogy nincs-e senki a szomszéd szobában, majd odament Ésiához.

– Kiről beszélsz? – suttogta kétségbeesetten. – Maldoráról?

– A nőről, akivel nemrég az Edgar-Quinet-n találkoztál.

– Aube-ról? Ki fogta el?

– Az, akihez elvittél a múltkor.

Ésia arca eltorzult, mintha a beszéd elviselhetetlen gyötrelmet jelentene a számára. A tanácsosnő lekapott egy gyertyát a tartóról, hogy jobban lássa a lány arcát. Apró, gyöngyöző izzadságcseppek csillantak a jós homlokán és orrnyergén.

– Parn? A főpásztor?

– A férfi, aki nem szereti a jósokat.

– Nem ő az egyetlen. Mit csinált Aube-bal?

– Bezárta egy vasketrecbe.

– Tudja, hogy nekem dolgozik?

– Nem tudom. Azt mondta, hogy felküldi a felszínre.

Ésia utolsó válaszát hallva Otre ereiben megfagyott a vér.

– Ki kell szabadítanunk. Bármi áron…

– Fehérbe öltözött férfiak őrzik a helyet, ahol a ketrec áll…

– Nyilván az elítéltek termében van, ahonnan a felszínre szokták vinni a szerencsétleneket.

A kislány elsápadt és remegni kezdett.

– Nem éli túl odafent. A kegyetlen, láthatatlan lángok el fogják emészteni.

Otre a jós homlokára tette jéghideg kezét.

– Nyugodj meg, Ésia, mindent el fogok követni, hogy ez ne történhessen meg.

Aube számára nem maradt semmiféle remény. Az egyházszolgák mezítelenre vetkőztették, és bezárták egy olyan szörnyűséges és erős vasrácsos ketrecbe, amit a felszínre taszítás szertartásához szoktak használni. Az övén kívül négy másik ketrec volt még a teremben. Háromban férfiakat tartottak, két fiatalt és egy idősebbet, a negyedikben pedig egy asszony volt a gyerekével, aki nem csak a fején, de a tarkóján, a homlokán, az arcán és az állán meredező sűrű, hosszú, erős szőrszálakból kikövetkeztethetőleg mutáns lehetett.

– Ezzel a nyomorult mutánssal együtt fognak felvinni – zúgolódott az öregember.

– Ugyan már, szerintem nincs okunk panaszra a társaság miatt – szólt rá az egyik fiatalabb Aube felé bökve. – Kár, hogy itt kellett találkoznunk. Miért zártak ketrecbe egy ilyen szép lányt ezek a patkány papok?

Aube habozott, de végül arra gondolt, hogy a beszéd talán enyhít a félelmén, és segít múlatni az időt. Csak a felszín járt az eszében, és bár fogalma sem volt, hogy pontosan mi vár rá odafent, de mivel látott már visszahozott holttesteket, gyanította, hogy lesz egy-két gyötrelmes pillanatuk, mielőtt meghalnának.

– Kihasználtak, aztán, amikor rájöttek, hogy másoknak dolgozom, elítéltek.

Könnyed hangon beszélt, de felidéződtek benne azok a kegyetlen érzések, amik akkor fogták el, amikor egy néhány fős csapat rárontott az otthonában, majd arra sem hagyva neki időt, hogy a rövid hálóingét valami illendőbb ruhára cserélje, Parn vagonjához cipelték.

A főpásztor arcán a hitetlenkedés és a vad indulat váltogatta egymást, majd durván belemarkolt Aube hajába, és jó tízlépésnyit vonszolta a vagon fémpadlóján.

– Tökéletesen megbíztam benned, Aube, és mi volt érte a hála?! Mentél és beszámoltál a legfőbb, legádázabb ellenségemnek minden egyes mozdulatomról, sőt, ami még rosszabb, a legszemélyesebb gondolataimról is.

Aube nem vágta Parn arcába, hogy jóval régebben dolgozik Augirnak, mint neki. Sőt, a titkár adta neki parancsba azt is, hogy csábítsa el, mivel úgy gondolta, hogy az ágyban óvatlanabb az ember, így az ott elhangzó szavak a legőszintébbek, a legmegbízhatóbbak. Bele is egyezett, de nem azért, mert annyira közel érezte magához a Felemelkedés vallását, hanem azért, mert biztos volt abban, hogy az anyja, a Varenne nagyasszonya, rövid időn belül tudomást szerez majd a csatlakozásáról, és mélységesen megalázónak fogja érezni.

Parn durván a hideg és kemény padlóhoz nyomta Aube arcát.

– Nagy kár, Aube! Őszintén szerettelek, úgy éreztem, hogy egy nap még bekerülhetsz az egyház legfontosabb vezetői közé, hogy minden nő magát láthatja majd benned. Iszonyú csalódás…

Parn egy kurta kézmozdulattal elbocsájtotta a szolgákat, majd amikor kettesben maradtak a kiürült vagonban, letépte róla a hálóinget, és rávetette magát.

– Ez a test, amit annyira kívántam – súgta a nő fülébe –, hamarosan a felszínre kerül, és amikor a legközelebb viszontlátom, már csak undort és szánalmat fogok iránta érezni. Életed virágjában kerülsz fel, Aube, és csak egy darab elszenesedett, rothadó hús leszel, ami még arra sem méltó, hogy a patkányok zabálják fel.

Parn ekkor letolta a nadrágját, és egyetlen erőteljes és pontos mozdulattal beléhatolt.

– Kinek dolgoztál még? – kérdezte a szomszéd ketrecbe zárt fiatalember a rácsokhoz szorítva az arcát.

Bár a falakra felfüggesztett vaskos gyertyák csak gyenge fényt adtak, Aube igyekezett úgy helyezkedni, hogy az őt mohó tekintettel fürkésző beszélgetőtársa a lehető legkevesebbet láthassa belőle. Ettől hirtelen ismét belehasított a fájdalom, amely a főpásztor kőkemény szerszámával való legutolsó találkozása óta feszítette az ölét.

– Nem érdekes már – mondta csendesen. – És maguk? Maguk miért kerültek ide?

– Én azért, mert addig ütöttem egy papot, amíg a saját anyja sem ismert volna már rá – dicsekedett a távolabbi ketrecben kucorgó fogoly.

– Én azért, mert lenyúltam egy nagy rakat gyertyát egy dame-des-champs-i aranyifjútól – válaszolta az idősebb férfi.

– Én meg azért, mert megöltem a szüleimet – közölte Aube közvetlen szomszédja. – Annyi azért hozzátartozik a dologhoz, hogy hihetetlen aljas gyökerek voltak.

Mindnyájan az asszonyra és a vib gyerekére néztek, akik riadtan kapkodták csak a tekintetüket ide-oda. A gyerek összerándult, mintha valaki belerúgott volna, a nő pedig magához szorította és ringatni kezdte.

– Most meg mi lelte? – kérdezte az öregember.

– Azokat a kínokat, fájdalmakat érzi magában, amikről nekünk még sejtésünk sincs – magyarázta a nő a rémülettől reszkető hangon.

– Titeket miért ítéltek el? – kérdezte Aube.

A nő az ajkába harapott, hogy ne zokogjon fel hangosan.

– A férjem… Kidobott, mert mutánst szültem.

– De hát az nem bűn… Legalábbis egyelőre…

– Feljelentett, hogy meg akarom mérgezni, a tanúk pedig azt vallották, hogy már be is szereztem egy fiolányi skorpiómérget. Lefizette őket, ahogy a bírót is… engem pedig felszínre taszításra ítéltek.

– És a fiad?

Az asszony könnyezni kezdett.

– A bíró azt mondta, hogy a gyereket nem lehet elválasztani az anyjától, úgyhogy rá is ugyanez a sors vár.

– Életemben nem hallottam még ekkora aljasságot – mondta Aube szomszédja. – A saját belükre kellene fellógatni az összes rohadékot!

– Ja, addig viszont, amíg ez össze nem jön, nekünk lesz annyi – dünnyögte az öregember.

Volt egy kérdés, ami nem hagyta nyugodni Aube-ot. Honnan szerzett tudomást a főpásztor az ő kettős játékáról. Valaki elárulta. Nagyon kevesen tudtak a rejtőzködés nagymestereként ismert Augir titkos hálózatáról. Az öléből sugárzó fájdalomról az eszébe jutott, hogy soha többé nem kell elviselnie Parn brutális löketeit, ám – ahogy azt Varenne úrnője mondogatta annak idején – a fájdalomnak azért megvan az az egy, kétségbevonhatatlan erénye, hogy aki érzi, tudhatja, hogy még életben van. Aube mindaddig valami olyan elvont, távoli és bizonytalan dologként tekintett a halálra, ami őt egyáltalán nem érinti. Fiatalként nem foglalkozott a jövővel, azzal, hogy mi lesz később, az efféle szorongást meghagyta az öregeknek és a Metró 2033-ban jelenlévő vallások követőinek. Most viszont, hogy ez a régen még távoli lehetőség öles léptekkel közeledett, hirtelen félni kezdett attól, hogy a felszínre kerülve egy kupac elszenesedett hússá válik, hogy nem fog tudni többé önmagáról, hogy feloldódik a szín, íz és illat nélküli semmiben, hogy ugyanolyan öntudatlan árnyalakká válik majd a maga számára is, amilyenné az őt ismerő emberek emlékezetében fog fakulni. Egyetlen előnyét látta a megsemmisülésnek: az anyja nem fog többé lesni rá, mint egy zsákmányra váró bagoly… Varenne úrnője sem hagy maga után semmiféle nyomot. Felmerült benne, hogy vajon mi lett az unokaöccsével, Urmmal, akit – bár volt benne egy jó adag, nagyanyjától örökölt merevség – őszintén kedvelt. Ami a bátyját, Xavot illette, Aube – mintha csak az emberi lényeket elkerülhetetlenül magába olvasztó totális feledésből adott és kapott volna némi ízelítőt – a mélységes közönyön kívül nem érzett iránta semmit.

Fanyar illat terjengett a teremben, amely addigra szinte tökéletes sötétbe borult, miután több vaskos gyertya is a saját viaszába fulladva kihunyt. Aube akkor jött rá, hogy jó ideje rettenetesen feszül a hólyagja, amely fölött kiskorában nem mindig sikerült uralkodnia, és ezzel számtalan gúnyos megjegyzést szabadított magára. Nevetségesnek érezte volna, ha ilyen körülmények között is az anyja szellemében járt volna el, és feladta a harcot. Nem egyből sikerült, mert a teste nehezen engedte el magát, és a szomszédos ketrecben üldögélő fiatalember kíváncsi tekintete is zavarta. Ő bezzeg nem zavartatta magát, előkapta a lába között fenyegetően himbálódzó fütykösét, és még a közelgő vég biztos tudatában is olyan büszkén szorongatta a férfiasságát, mintha az egy fennen lobogó zászló rúdja, az emberiség mindenható klánjához való tartozásának a végső bizonyítéka lett volna. Aube hátat fordított neki, és négykézláb mászva behúzódott a ketrec legsötétebb sarkába, lekuporodott, és hihetetlen megkönnyebbüléssel vizelni kezdett.

Bil nagyon sokáig habozott, mielőtt elfogadta volna Otre ajánlatát. Ám mivel arra készült, hogy feleségül vegye Ercét, olyan váratlan ajándéknak érezte a háromszáz jegyet, hogy képtelenség volt visszautasítani, annál is inkább, mert a tanácsosnő még abban is kész volt támogatni, hogy hozzájusson egy szép lakáshoz a Montparnasse szívében. Az is igaz persze, hogy még soha senki nem kért tőle hasonlót, még nem találkozott olyan emberrel, aki szeretett volna megmenteni valakit a felszínre taszítástól, a szertartás folyamata azonban kínált néhány olyan lehetőséget, amit kihasználhatott. Csak a lehető legóvatosabban kellett csinálnia, ha nem akart ugyanúgy járni, mint azok a szerencsétlenek, akiket ő maga juttatott a felszínre. Üzent Zarnak (a kicsit fura fickónak, aki azért fizetett neki, hogy beszámoljon az odafentről visszahozott holttestek állapotáról), hogy a következő felszínre taszítás során öt embert küldenek fel, pontosabban – az anyjával együtt elítélt mutáns gyereket is beleszámítva – hatot. Zar pénze nem elhanyagolható mellékjövedelmet jelentett Bilnek. A Felemelkedés Egyházától kapott bérével együtt (száz jegy járt neki minden egyes szertartás után) elég jól keresett egy olyan emberhez képest, akinek a munkája abból állt, hogy egy csiga segítségével ketreceket kellett felhúznia, illetve leengednie, tehát semmiféle különösebb szaktudást vagy ügyességet nem igényelt, pusztán fizikai erőt. Viszonzásként csupán annyit vártak el tőle, hogy csatlakozzon az egyházhoz, de ez a megtérés nem okozott neki semmiféle gondot, mivel hajlandó volt hinni bármelyik papnak és imádkozni bármelyik istenhez, ha az adott vallás szavatolta a biztonságát és a jólétét.

Ahhoz képest, hogy a montparnasse-iak által lenézett, az egész Balpart legbűnösebb negyedének tartott Gaîté-ben született, kifejezetten a szerencse fiának érezte magát, főleg a szüleihez képest, akiket leszúrtak egy bandák közötti véres leszámolás során, de a húgánál is, akit viszont egy perverz előbb megkínzott, majd a sorsára hagyott egy patkányoktól hemzsegő alagútban, neki pedig alig kamaszként tökéletesen magára maradva meg kellett küzdenie minden falat ételért, minden korty vízért, minden darabka gyertyáért és minden egyes fillérért. A körülmények úgy hozták, hogy épp azelőtt került be felhúzó embernek, mielőtt a felszínre taszítást a papokra bízták volna. Ez a mesterség tökéletesen megfelelt neki: nem hányta el magát, amikor leengedte a felszíni tűzben odakozmált testeket, sem akkor, amikor a ketrecek vasrúdjait, vagy az ürüléktől, odaragadt húscafatoktól mocskos alját kellett letakarítania, egyszóval a munkaadói (kezdetben a Montparnasse-i Tanács, majd a Felemelkedés Egyháza) tökéletesen elégedettnek tűntek a munkájával. Ráadásul találkozott Ercével, aki pont annyira volt bögyös, faros, amennyire azt Bil szerette, és rövid időn belül meg is fogant bennük a házasság gondolata, hogy elhálhassák végre azt a szerelmet, amely nem csupán Bil szívét perzselte.

Mint mindig, amikor belépett az elítéltek termébe, most is elkiáltotta magát.

– Minden rendben a ketrecekben? Mindjárt kezdünk, készüljetek a nagy utazásra! Jó sokan eljöttek, hogy megnézzenek titeket; nem kéne csalódást okozni nekik.

A hangja egy ideig még visszhangosan verődött ide-oda a sötétben. Bil meggyújtott két olajlámpát, amik kampókra akasztva lógtak a falon, majd hozzálátott, hogy szemügyre vegye a foglyokat. A fiatal lánynál, akit ki kellett szabadítania, hosszabban elidőzött, mert megigézte a szépsége. Soha életében nem juttatott még ennyire gyönyörű nőt a felszínre. Mit követhetett el? Vajon nem kellene mindent megbocsájtani egy ennyire rendkívüli teremtésnek? Nem erről a fajta szépségről szólnak-e a felszínre való visszatérés zsoltárai? Eltöprengett azon is, hogy miféle köze lehet Otre-hoz. Családi, politikai, pénzügyi? Vagy ő is azok közé a nők közé tartozik, akiket csak a nők érdekelnek? A két szomszédos ketrecben kuporgó fiatalember viselkedését látva ő igencsak felkeltette a férfiak kíváncsiságát, annyira, hogy azok akkor sem tudták volna titokban tartani a heves érdeklődésüket, ha egyáltalán az eszükbe jutott volna. Bill arra gondolt, hogy mennyire jó lesz, amikor a szép fogoly egy apró szívesség formájában kifejezi majd a háláját, amiért kiszabadította. Miért ne élhetne a lehetőséggel? Erce nem tudná meg, és a szökevénynek sem az lesz az első dolga, hogy panaszt tegyen ellene. Ahogy közelebb lépett a ketrechez, megcsapta az orrát a jellegzetes szag. Hiába tűnt istennőnek a halandók között, ugyanúgy a saját pisájában kucorgott ő is, mint a társai. Bil nem is foglalkozott az egésszel: ez a szag elválaszthatatlanul hozzátartozott a felszínre készülő elítéltekhez függetlenül attól, hogy mennyi idősek voltak, hogy honnan jöttek, hogy melyik nemhez tartoztak, vagy hogy mi volt a vallásuk.

– Te meg miért kerültél ide? – kérdezte a fiatal nőtől.

– Mire mennél vele, ha tudnád? – kérdezett vissza az, és csak kucorgott tovább.

– Semmire. Csak érdekelt…

– A többiekre nem vagy kíváncsi?

– Hát nem. Csak rád.

Odalépett a ketrechez, és intett Aube-nak, hogy jöjjön közelebb. A lány habozott. Lehet, hogy a fickó csak még jobban meg akarja nézni magának, és azért akarja, hogy felálljon, de végül mégis felegyenesedett, és közelebb ment hozzá. Aube pokolian büdösnek érezte magát, de a fickót nem zavarta a dolog, legalábbis az arcán nem látszott semmiféle undor.

– Gyere csak – súgta Bil. – Megpróbállak majd kijuttatni… Már úgy értve, hogy nem odafent.

Rövid, patkánycincogás-szerű kuncogással kísérte a mondandóját. Aube nehezen döntötte el, hogy mit utál benne a legjobban: zsíros, letapadt haját, amit mintha baltával faragtak volna a fejére, vagy a durva vonásait, a sápadt és elmázolódott vonásait, a vastag bikanyakát, a rövid és tömpe, feketekörmű ujjait, a rohadó fogait, a feszes, előredudorodó hasát, a rosszul cserzett patkánybőrből összefércelt ruháját, amelynek bizonyos részein még az állatok farka is ott fityegett, a bűzös leheletét vagy a kellemetlenül csikorgó hangját… Komoly erőfeszítésébe került, hogy ne hőköljön vissza, és ne húzódjon tőle a lehető legmesszebb.

– Miért csinálnál te ilyesmit? – súgta Aube. – Nem is ismersz.

– Van valaki, aki viszont igen, és nem akarja, hogy egy ilyen fiatal és… és ennyire kívánatos teremtés a felszínen végezze.

Valaki más? Augir talán? A titkár összeszedte volna végre a bátorságát, hogy nyíltan szembeszegüljön a felettesével? Vagy Otre? Aube nem igazán hitte, hogy a tanácsosnő hajlandó efféle értelmetlen kockázatot vállalni, hogy megszöktesse az egyik besúgóját.

– Nem érdekes – folytatta Bil. – Te leszel az utolsó a sorban. Felhúzom a ketrecedet olyan magasra, ahol már nem látnak a hívek, és ott fogsz maradni a magasban egy időre. Legyél nyugton, amíg nem jövök érted. Világos?

Aube úgy érezte, mintha valami nyomasztó álomba csöppent volna, de egy hunyorítással jelezte, hogy mindent megértett.

– Aztán majd meglátjuk…

– Mit látunk meg?

Ocsmány mosoly terült szét a felhúzó ember széles arcán.

– Hát, hogy mivel hálálod meg, ugyebár…

Kizárt dolog: inkább vágná el a saját torkát, minthogy hagyja, hogy egy ilyen féreg bemocskolja. Aube, miután talányos pillantást vetett a férfira, visszaült a ketrece közepére.

10.
A FERENCESEK

A víz ellepte a hatalmas gödör alját. Vajon a Felemelkedés katonáinak a támadása során megnyitott tartályokból került oda?

Maldora és kísérete azon a széles, sziklás magaslaton állt, amelyre a Ionale által felfedezett járaton át jutottak ki. A helyenként leomlott oldalfalak hatalmas föld- és sziklahalmokat hoztak létre, amelyek úgy meredeztek ki a vízből, mintha rémisztő őshüllők gerinccsigolyái lettek volna. A csapat minden tagjának sikerült bemenekülnie a járatba, még mielőtt a meredező, szúrós acéltüskékkel felszerelt hajtány teljes sebességgel végigrobogott volna az alagúton. A jós a fal egyik szegletében rejtőző bejárathoz rángatta Maldorát, ő pedig torkaszakadtából üvöltve adta ki a parancsot a menet tagjainak, hogy kövessék. Fülsiketítő zajjal száguldott el mögöttük a hajtány, de a félelmetes tüskéi csak a levegőt találták. Nagyjából ötven lépést tehettek meg az élen haladó katona által megvilágított járatban, amikor kiértek a félkör alakú kiszögellésre, amely elég széles és erős volt ahhoz, hogy elbírja őket. Úgy döntöttek, hogy várnak egy kicsit, mielőtt folytatnák az utat a François-Xavierra.

– Ezért meg fognak fizetni a nyomorult patkányok! – dühöngött Urm.

– Bevetették már ezt a gépet a Varenne ellen? – kérdezte Mitch.

– Soha. Még a két állomás közötti háborús időszakban sem. Azonnal tovább kellene indulnunk.

– Félek, hogy utánunk erednek az átkozott hajtányukkal – vetette ellen Maldora.

– Időbe kerül, amíg vissza tudnak fordulni, mert előbb le kell szerelniük a rácsot és a tüskéket, csak utána tudják áttenni a másik oldalra, és ismét rögzíteni őket.

Maldora kérdő pillantást vetett Ionale-ra, és azt, hogy a lány nem mondott semmit, az egyetértés jelének látta.

– Akárhogy is van, érdemes lenne felderíteni ezt az üreget – szólalt meg Urm. – Ha visszatérek, majd foglalkozom vele.

Mitch kiküldött egy ötfős egységet, hogy ellenőrizzék, nincs-e valami akadály a François-Xavierbe vezető út következő szakaszán. Az egyikőjük azzal tért vissza néhány perc múlva, hogy nem láttak senkit, és nem hallottak gyanús hangokat sem. A menet ismét elindult a minden bizonnyal egy földcsuszamlást követően létrejött járatba, majd amikor kiértek az alagútba, egy rövid időre megálltak, és a csendet fülelték. Urm az egyik sínre tapasztotta a fülét, majd megnyugodva állt fel, mert a legapróbb nesz sem utalt arra, hogy a hajtány közeledett volna a vágányon. Elindultak a François-Xavier felé, csendben követték az elöl haladó három katonát, akik a földet, a falat és a mennyezetet pásztázták a lámpáikkal.

– Emberek előttünk! – kiáltotta el magát az egyik.

– Nyilván a fogadóbizottság – dörmögte Urm. – Biztos arra számítanak, hogy úgy érkezünk meg, mint a nyársra húzott patkányok, és meg lesznek lepve, hogy a saját lábunkon, Kalasnyikovval a kézben futunk be. Jobb lenne néhány embert előreküldeni, még mielőtt eldördülne az első lövés.

– Azt hittem, bosszút akarsz állni rajtuk – jegyezte meg Mitch.

– A bosszú hidegen tálalva a legjobb. Ráérek még vele. Most Maldora körútja a legfontosabb.

– Úgy beszélsz, mintha parancsot osztogatnál – dünnyögte a kapitány.

Urm Maldorához fordult, és meghajolt.

– Sajnálom, ha megsértettem, hölgyem, de én csak az ön érdekét nézem.

Maldora egy mosollyal válaszolt, és a szeme sarkából látta, hogy Mitch elkomorul. Az elnöknő érezte, komoly hiba volt megengednie a kapitányának, hogy úgy terpeszkedjen végig az életén, mintha az egy meghódított terület lenne, és eljött az idő, hogy tisztázza a helyzetet és véget vessen a kapcsolatuknak, még mielőtt elhatalmasodna, fullasztóvá válna Mitch birtoklási vágya. Ismét azzá kell válnia, aki lenni akart: egy olyan nővé, aki szabad, aki nem tartozik számadással senkinek, aki nem tűri el, hogy magán kívül bárki korlátok közé kényszerítse.

– A legalázatosabb szolgája vagyok – tette még hozzá Urm, majd két katonájával együtt elfoglalta a helyét a menetoszlopban.

Mitch Maldorához lépett.

– Továbbra is úgy gondolom, hogy rossz ötlet volt magunkkal hozni – súgta. – Gond lesz vele, sőt már most is csak az van.

Maldora szenvtelen pillantást vetett rá.

– Kinek, kapitány? – kérdezte metszően éles hangon.

Mitch igyekezett nyugodtan fogadni a leckéztetést, de Maldora látta, hogy a férfi arcizmai összerándulnak, és kissé kitágulnak az orrcimpái.

– Mit tegyünk, elnöknő?

Visszafojtott indulat remegett Mitch hangjában.

– Vegyen maga mellé három katonát, és tudja meg, mit akarnak tőlünk a François-Xavier emberei!

A kapitány kurtán biccentett, magához intett három katonát, és elindult az állomás felé.

– Mi ez a zaj? – kiáltott fel Urm.

A hang egyre csak közeledett, és egyre erősebbé vált az alagútban.

– A hajtány! – üvöltötte valaki.

Urm Maldorához ugrott.

– Nem maradhat itt, hölgyem. A hajtány ezek szerint visszafordult.

– Azt mondta, több időre van szükségük, hogy…

– Gyorsabbak voltak, mint gondoltam – szakította félbe Urm. – És elég régóta várjuk, hogy Mitch visszaérjen.

– Nem is értem, miért nem jött még vissza.

– Mindegy. Most már késő. A hajtány utolér, mielőtt beérnénk az állomásra.

Urm Ionale-hoz fordult.

– Nem látsz semmit?

A jós kétségbeesetten rázta meg a fejét. A síneken futó kerekek zaja és az időnként az oldalfalhoz ütődő fémrészek csikorgása minden egyéb hangot elnyomott.

– Hordjátok halomba az összes követ, amit csak találtok! – adta ki a parancsot Urm a menet tagjainak. – Így talán meg tudjuk állítani.

Az egyre közeledő gyilkos masina hangját halva igyekeztek minél gyorsabban, minél több követ leszórni a sínekre, és rövid idő után már majd’ egy lépésnyi magas torlasz zárta el szinte teljes szélességében az alagutat. Az orr-részére szerelt hosszú, előremeredő tüskéivel teljes sebességgel robogó szerkezet akkor már belépett a lámpáik fénykörébe.

– Vissza! Vissza!

Elfutottak a hirtelenjében emelt barikád közeléből. Maldora szorosan fogta Ionale kezét, és maga után vonszolta, majd annak ellenére, hogy rettenetesen félt, megtorpant, és visszafordulva végignézte, ahogy a tüskehegyek rémületes csikorgás, recsegés-ropogás közepette becsapódnak a kövek közé. Szikrák pattogtak, az ütközésben elszabaduló kőszilánkok szanaszét lövelltek a félhomályban. Az egyik kerék hatalmas csattanással ráfutott egy nagyobb kőre, levált a tengelyéről, az egyensúlyát vesztett hajtány pedig előbb megbillent, majd az oldalára borult, és lassan, fokozatosan veszítve a sebességéből csúszni kezdett a síneken. A tüskés rács leszakadt a helyéről, nekicsapódott az alagút falának, és a gyilkos hegyek recsegve-ropogva élettelen gyökérként törtek le az acélrácsról. Egy elszabadult tüske telibe találta az egyik vezetőt, a fickó feje pedig beszorult a hajtány és az alagút fala közé, majd az egyik kiszögellésnél levált a testéről. A társa, akinek több szerencséje volt, nagyobb baj nélkül úszta meg a borulást, és elő is mászott a roncsok közül, amikor a gépezet végre megállt, majd az alagútra ismét csend ereszkedett. Két varenne-i katona a Kalasnyikovját előreszegezve rohant oda a túlélőhöz, aki azonnal a magasba is lökte a karját, hogy jelezze, nem kell tőle tartaniuk. Urm is arrafelé tartott pisztollyal a kézben, öles léptekkel kelt át a kőrakás maradékán, majd felemelte a fegyverét, és minden teketória nélkül golyót repített a férfi fejébe. A dörrenés úgy verődött ide-oda a falak között, mintha csak az előbbi hangzavar folytatása lett volna.

Maldora elengedte Ionale-t, hogy ő is közelebb menjen az oldalára borulva fekvő hajtány roncsaihoz. Az Urm által hidegvérrel végrehajtott kivégzés, amely tökéletesen ellentmondott azoknak az értékeknek, amelyeket Maldora képviselt, furcsa izgalommal töltötte el, valósággal felpezsdítette, mintha csak fürdőt vett volna… Talán azért érezte így, mert életében először találkozott valakivel, aki tényleg hasonlított rá, mert már nem érezte úgy, hogy egyedül van ezen a világon. Urm megfordult, és olyan leplezetlen odaadással nézett az elnöknőre, hogy az egész testében megborzongott. A fiatalember szépsége, amire mindaddig nem igazán figyelt fel, hirtelen megbabonázta. A finom metszésű, érzéki ajka vonzón ellenpontozta a férfias vonalakkal megrajzolt állát; az intenzív, aranyló fénnyel csillogó bársonyos barna tekintete és a már-már fehérbe hajlón szőke haja furcsán, komoran ünnepélyessé tette az arckifejezését.

– Nem kellett volna megölnie…

Maldora igyekezett magabiztos, határozott hangon szólni, de – amint arra az Urm ajkára kiülő kissé csúfondáros mosolyt látva rá is jött – nem igazán sikerült.

– Ő habozás nélkül nyársalt volna fel minket – válaszolta Urm könnyedén.

– Ezért kell nekünk máshogy cselekednünk. A Szövetség a jogra épül, és nem fogja hagyni, hogy ki-ki maga próbáljon meg igazságot szolgáltatni.

Urm némileg illetlenül, kihívón közelebb lépett hozzá, és bár Maldora hirtelen zavarba is jött ettől, nem hátrált meg.

– Ön is ugyanolyan jól tudja, hölgyem, hogy késedelem nélkül és pontosan kell odacsapni, ha egy bármekkora emberi közösséget vezet az ember.

– Ez a szerep a bírákra és az ítélet-végrehajtókra lesz bízva… Én pedig mindig öregnek érzem magam, ha hölgyemnek szólít.

Urm szótlanul, csillogó szemmel figyelte őt egy ideig, és a tekintetéből sugárzó hevesség nem akart alábbhagyni. A tőlük kétlépésnyire álló katonák lámpásának a fénye ragyogó páncélként fogta körbe Urm alakját.

– Pedig nem az öreg az a jelző, ami elsőként az eszembe jut, ha önre nézek… – mondta halkan.

– Hát akkor melyik?

– Tulajdonképpen több is van: szépséges, gyönyörű, csodálatos, hogy csak az első hármat soroljam fel.

– Hát hol tanulta maga a hódítás művészetét, fiatalember?

– A nagyanyám nem az a fajta, aki ilyesmire okítaná a leszármazottait. Sőt, éppen ellenkezőleg. Ezek a szavak a lelkem legmélyéről törtek fel. Ha egyetlen szóban akarnám összesűríteni őket, azt mondanám, hogy fenséges.

Egy pillanatig mozdulatlanul álltak egymással szemben, az arcuk majdnem összeért, a leheletük egymásba olvadt, majd hirtelen robajló léptek, távoli kiáltások harsantak. Mitch és a kísérői közeledtek. Maldora megfordult, és a szanaszét szóródott köveket kerülgetve feléjük indult, Urm pedig illő távolságból követte. Az elnöknő megállt egy lépésnyire a kapitánytól, aki szemrehányón nézett rá.

– Veszélybe sodorták önt, hölgyem – mondta.

Mitch tekintete elröppent Maldora válla felett, és az ifjú varenne-ire tapadt, aki kissé távolabb húzódva állt a félhomályban.

– Azt mondtad, Urm, hosszabb időre van szükségük, hogy megforduljanak azzal a nyomorult masinával!

Maldora olyan rideg pillantást vetett a kapitányra, hogy az önkéntelenül is lesütötte a szemét és elfordította a lámpáját.

– Urm jött rá arra, hogyan állíthatjuk meg a hajtányt. Ön miért nem ért vissza hamarabb?

– Le kellett higgasztanom a François-Xavier-ieket, és tovább tartott, mint gondoltam.

– Mit akarnak?

– Nem gondolták volna, hogy sikerül legyőznünk a Felemelkedés embereit, és attól féltek, hogy rajtuk is bosszút akarunk állni.

– Megnyugtatta őket, kapitány?

– Mondtam nekik, hogy a lehető leghamarabb el akarunk jutni a Montparnasse-ra, és csak annyit kérünk, hogy engedjenek át. Nem fognak az utunkba állni, mi pedig vállaljuk, hogy eltekintünk a megtorlástól.

– Méltányos alkunak tűnik, kapitány. Folytassuk az utat!

Mitch vezényszavára a menetoszlop ismét felsorakozott, és elindult. Gond nélkül érték el a François-Xaviert, ahol a peron elején már várták őket az állomás tanácsosai. Egy férfi és egy nő állt a mennyezetre felfüggesztett két olajlámpa fényében. Tökéletes állapotban lévő fegyverekkel felszerelt katonák vigyáztak rájuk. Az idős, ősz hajú és üveges tekintetű nő, aki bő szabású, fehér prémgalléros, bézs színű ruhát viselt, kilépett a katonák gyűrűjéből és leereszkedett a sínek közé, az érkezők elé indult, majd, amikor belépett a menetoszlop élén haladók lámpáinak a fénykörébe, megállt. Békés szándékainak jeleként felemelte a kezét, és így szólt:

– Szeretnék szót váltani Maldora elnöknővel.

Erős, kissé rekedtes hangon beszélt, a hangja visszhangosan verődött ide-oda az alagútban, majd elnyelte a csend. Maldora megragadta Ionale kezét, intett a katonáknak, hogy álljanak félre, és a sínek között álló tanácsosnőhöz lépett. A két nő némán méregette egymást néhány pillanatig, majd a tanácsosnő pillantása a jósra tévedt, és olyan kifejezés ült ki ráncoktól szabdalt arcára, amely részint undort, részint félelmet fejezett ki.

– Ön mindig a jósával együtt utazik?

A hangjában, a viselkedésében nyoma sem volt nyájasságnak.

– Egy anya hogy kelhetne útra a lánya nélkül? – kérdezett vissza Maldora, és kissé provokatív mosolyra húzta a száját.

– Nem tudtam, hogy vannak gyerekei.

– Még ön sem tudhat rólam mindent, Avie.

– Tudja a nevemet?

– Kiváló a hírszerző szolgálatom.

– Ők jelezték előre a Felemelkedés támadását is?

– Hát nem is ön.

– Azt hiszi, volt választásunk? Akár az engedélyünkkel, akár anélkül, mindenképpen átvonultak volna rajtunk. Nekünk, az állomás tanácsának tagjaiként, kötelességünk megvédeni a lakosságot. Nincsenek megfelelő eszközeink arra, hogy szembeszálljunk a Felemelkedés katonáival. A varenne-i barátai ugyanígy döntöttek volna.

– Kizárt dolog, asszonyom!

Urm, aki már a beszélgetés alatt elindult, hirtelen kilépett a félhomályból, és Maldora mellé állt.

– Inkább lemészároltattuk volna magunkat az utolsó szálig, mint hogy engedjünk a Felemelkedés zsarolásának – folytatta indulattól remegő hangon. – Avie, ön is pontosan tudta, hogy ki akarnak minket irtani. Varenne után azonban az Invalidusok, a Bac, a François-Xavier, a Duroc is kellett volna nekik, hogy az egész vonalat az ellenőrzésük alá vonják. Önök azzal, hogy megadták magukat, csak haladékhoz jutottak. Mi, varenne-iak inkább választottuk volna a dicsőséges és gyors halált, mint a háborgó lelkiismeretet és a lassú, gyötrelmes haldoklást.

A tanácsosnő a heves kirohanás ellenére sem vette le a hideg tekintetét a varenne-i ifjúról.

– Urm, maga ugyanolyan, mint a nagyanyja: mindig készen áll arra, hogy kioktasson másokat. Ő sem habozott soha, hogy kiegyezzen a legádázabb ellenségeinkkel, ha ezzel megvédhette a saját állomása lakóit.

– A független állomások közötti acsarkodások tökéletesen terméketlenek – szólt közbe Maldora. – És ostobák. Véget kell vetnünk nekik, mielőtt a Felemelkedés be nem kebelez mindannyiunkat.

Rövid időre elhallgattak, majd Urm ismét támadásba lendült.

– Miért küldték ránk a hajtányt?

– Először is, fiatalember, fogalmunk sem volt, hogy Maldora kíséretéhez tartoznak, másodsorban pedig tartottunk a megtorlástól, és úgy döntöttünk, hogy mi lépünk elsőnek. Belátom, hiba volt, de folyamatos rettegésben élünk a François-Xavieren, és ez időnként odavezet, hogy nem mindig sikerül a kívánatos józansággal eljárnunk.

– Egy okkal több, hogy csatlakozzanak a balparti Szövetséghez – nézett rá Maldora.

Az idős nő hirtelen összeroppant, mintha képtelen lett volna tovább viselni az évek és a felelősség terhét.

– Sokáig elleneztem. Úgy gondoltam, hogy a Szövetség megfoszt majd a legalapvetőbb jogainktól, de mindannak fényében, amit az utóbbi időkben éltünk át, ma már úgy látom, hogy ez az egyetlen megmaradt menedék a Felemelkedés zsarnokságával, általában a nyers erővel szemben, és úgy vélem, ha a javaslata szavazásra kerül, önt fogjuk támogatni, és ebben a tanácsbeli társam, Lont is minden bizonnyal egyetért velem.

Maldora egy bólintással fejezte ki a háláját.

– Még egyszer az elnézését kérem, amiért akadályoztuk a haladásukat – folytatta Avie. – Nem szeretem a hajtányt, ez az őseinktől ránk maradt gépezet egy iszonyatos fegyver, de az egyetlen eszköz, amely a rendelkezésünkre áll a komolyabb támadások elhárítására.

– Most már nincs használható állapotban – közölte Urm.

– Majd megjavítjuk, ahogy annyiszor megtettük már… A későbbiekben persze, ha egyszer megvalósul a Szövetség terve, örömmel fogjuk megsemmisíteni. Addig is, megtiszteltetés az állomásunkon fogadni önöket.

A tanácsosnő udvarias meghajlással fejezte be a mondandóját. Maldora a szeme sarkából Urmra pillantott, és látta, hogy a fiatalember szemében még akkor is dühös tűz lobog, és tudta, hogy neki mihamarabb meg kell fékeznie azt, ha nem akarja, hogy lángba borítsa a François-Xaviert és az összes olyan állomást, ahová az út során eljutnak majd.

Rövid idő alatt átjutottak a fényforrásokkal való szigorú gazdálkodás jegyében takarékosan megvilágított állomáson, amelynek lakossága – a ferencesek, ahogy Avie magyarázta – olyan riadtan és mégis kíváncsian figyelte őket, mint a fiatal patkányok. A folyosókra és a lépcsőkre buraként telepedő szag szinte ugyanolyan volt, mint a Varenne-en: a helyenként már-már fojtogatóan súlyos levegőben ugyanúgy az olvadt viasz, az égett olaj, az ürülék és a rothadó szemét szaga keveredett. Mielőtt elhagyták volna az állomást, Avie és Lont elvezették Maldorát és a kíséretét arra a helyre, amelyre a jelek szerint az összes ferences büszkén tekintett: a hatalmas gombateleppé változtatott egykori kőfejtőbe, és egy állattelepre, ahol – az egykori bányagödör mélyebben fekvő, nedves falain bőséggel található mohával és gyökerekkel táplált – fehér patkányokat és nyulakat tenyészettek. Maldora lenyűgözve figyelte a nyulakat, apró, ideges és furcsán, fátyolosan pirosló szemüket.

– A Szövetségnek minél szélesebb körben el kell terjesztenie a tenyésztésüket – mondta a tanácsosnő. – A húsuk sokkal jobb, mint a patkányoké, az irhájukból szép ruhákat lehet készíteni, és hihetetlenül szaporák. Annyira, hogy kénytelenek vagyunk szabályozni a számukat, mert különben beléjük fulladnánk.

Maldorának nem ízlett a nyúlhús, túlságosan ízetlennek tartotta, amikor hivatalos vagy magánjellegű étkezéseken elé került, és így nem is bátorította a nyúltenyésztést a Bacon, de elnézve az aprócska, szertelenül ugrándozó, tapsifüles állatokat, be kellett látnia, hogy súlyos hibát követett el, mert azok tökéletes megoldást jelenthetnének a Balpart lakosságának élelmezési gondjaira.

– Gondom lesz rá – válaszolta a tanácsosnőnek –, miként arra is, hogy a Szövetség állattenyésztésének a vezetői az ön állomásáról kerüljenek ki.

Avie elégedett mosollyal nyugtázta Maldora ígéretét. A François-Xavier Tanácsa egészen az állomás határáig kísérte Maldorát és a testőrségét. Az élen haladó katonák felkapcsolták a lámpáikat, és nekivágtak a Durocra vezető alagútnak.

– Vigyázzanak a Duroc és a Montparnasse közötti szakaszon – figyelmeztette őket Avie. – Rengeteg fegyveres banda nyüzsög arrafelé, hogy azt a kevéske pénzt is elvegye az emberektől, ami a duroci fizetőkapu után megmaradt.

– Hamarosan megszűnik a fizetés – jelentette ki Maldora.

– Isten adja, hogy a Metró 2033 olyan legyen, amilyennek ön szeretné.

Jó tempóban tették meg a négyszögletes alagútban vezető, a Durocig gyakorlatilag teljesen kihalt szakaszt. Maldora többször is ellenőrizte, hogy Ionale képes-e tartani velük a lépést. A kislány egyáltalán nem tűnt fáradtnak, és nem is panaszkodott. Az elnöknő egyre feszültebb lett, ahogy a Balpart legnagyobb és legnépesebb állomáscsoportja felé közeledtek. Nagyon valószínűnek tűnt, hogy sorsdöntő események fognak lejátszódni a Montparnasse-on. Remélte, hogy a kilenc tanácstag közül akad majd néhány olyan, aki támogatja a tervét, vagy legalábbis nem akadályozza meg, hogy nyilvánosan beszélhessen róla. Amint azt a Varenne ellen intézett támadásuk is ékesen bizonyította, a Felemelkedés Egyházának vezetőiről egyértelműen kiderült, hogy az életére törnek, hogy végezni akarnak vele, így egyetlen pillanatra sem lanyhulhatott a figyelme, és óvakodnia kellett az egyház számos hívétől is. Nagy volt a tét: ha sikerül épségben leküzdenie ezt az akadályt, a hatalmas szomszédjuktól függő két állomáscsoport, tehát a 4P és a Versailles, ha lelkesen talán nem is, de legalább némi jóindulattal fogadja majd, és ha sikerülne a három közigazgatási egység szavazatainak a szűk egyharmadát megszereznie, nagy lépést tenne a Balpart sikeres egységesítése felé.

– Mintha nagyon elgondolkodtál volna valamin, királynőm.

Mitch, aki mellette lépdelt, egészen közel hajolt hozzá, és a fülébe súgta ezt a pár szót.

– Azon, hogy mi vár ránk, kapitány – válaszolta Maldora fennhangon, mert nem volt kedve bizalmaskodni.

– Ahogy látom, az elnöknő nincs jó hangulatban – állapította meg Mitch komor képpel.

– Valamit majd meg kell beszélnünk, kapitány…

– Készen állok.

– Nem itt, nem most. Majd a következő pihenő alatt, és valami nyugodt helyen.

– Ennyire komoly a gond?

Maldora hallgatott, és azon töprengett, hogy vajon azután is számíthat-e a kapitányra, miután kihajította az ágyából. Mi marad majd a lelkesedéséből, az előzékenységéből, ha túl lesznek a szakításon? Teljesen mindegy, kénytelen lesz könyörtelenül megszakítani a kapcsolatukat, hogy ismét olyan nő lehessen, aki csak és kizárólag a maga ura. Egyre hevesebb vágyat érzett, hogy megperzselődjön Urm tüzén, és úgy gondolta, hogy nagyszabású tervei valóra váltásához mindenképpen szüksége lesz a fiatalember hatalmas, mindent felemésztő energiájára is. A Mitchcsel való kapcsolata, bár némi gyönyörhöz juttatta időnként, nem töltötte el szenvedéllyel, nem lelkesítette fel, nem tárt fel előtte szédítő mélységeket, és idegesítően szűkre szabta a mozgásterét. Urmot egészen más fából faragták, ő a harcosok, a hódítók fajtájába tartozott, azok közé, akik inkább tették kockára az életüket, mint sem hogy megfutamodjanak az egyenlőtlen küzdelem elől. Neki márpedig vakmerőségre lesz szüksége ahhoz, hogy rákényszerítse az érveit a Montparnasse-i Tanácsra, a Felemelkedés főpásztorára és a kis-kínai mandarinokra… Neki arra a vakmerőségre volt szüksége, ami az ifjúkora ellenére is szokatlanul érett Urmból sugárzott.

– Sejtem, hogy miről akarsz… akar velem beszélni, úrnőm – sóhajtott fel Mitch.

– Azt akarom, kapitány, hogy a dolgok világosan legyenek kimondva, és ne maradjon semmiféle bizonytalanság.

– Addig is, mindjárt odaérünk a duroci kapuhoz. Kíváncsi vagyok, mennyit fognak lenyúzni rólunk. Önnél vannak a jegyek?

Maldora megtapogatta a kabátja alatt viselt bőrtarsolyt.

– Csak a testemen át juthatna hozzá bárki – válaszolta szélesen mosolyogva.

– Ne hozzon kísértésbe, úrnőm!

A duroci fizetőkapu tulajdonképpen egy magas, az alagutat teljes szélességében lezáró deszkapalánk volt. Egyedül a jobb oldalon található, aprócska ajtón lehetett átjutni rajta, azt pedig hat egyenruhás fegyveres őrizte.

Két reflektor villant fel az alagút mennyezetén, és a meglepően erős fénynyalábok végigpásztázták a közelgő menetoszlopot.

– Ki vezeti a csoportot? – kiáltotta egy hang.

Maldora az embereire bízta Ionale-t, és a menet élére lépett.

– Én.

– Lassan, óvatosan gyere közelebb, szépségem, és lássuk a kezedet!

Maldora engedelmeskedett. Két fegyveres bukkant fel a reflektor fénykörében, és kétlépésnyire tőle megálltak.

– Hányan vagytok?

– Harmincheten.

– Hova mentek?

– Az nem tartozik magukra, uraim.

– Vigyázz a szádra, jobbparti ribanc! Válaszolj, vagy mehetsz vissza oda, ahonnan jöttél!

– Megnéznénk a 4P-beli veteményeseket és a versailles-i állattenyésztő telepeket.

A két fickó összenézett és hangosan felröhögött. Az egyiküknél kétlövetű puska volt, a másikuknál pedig géppisztoly. A csizmájuk és a patkánybőr egyenruhájuk igencsak elnyűttnek tűnt.

– Van egy olyan érzésem, Bab, hogy a hölgy szórakozik velünk.

– Ja! Több mint harminc emberrel jön-megy, csak azért, hogy nyomorult veteményeseket meg állattelepeket látogasson. Nem te vagy az, akit Maldoraként szoktak emlegetni?

Maldora hátrapillantott a válla felett. Mitch és Urm ugrásra készen állt a menetoszlop élén, mint két vérengző kedvű kutya, aki csak a jelre vár, hogy a kapuőrökre vethesse magát.

– Annak, hogy ki vagyok, nincs semmiféle jelentősége. Mennyit kérnek az áthaladásért?

A Bab nevezetű homlokráncolva töprengett néhány pillanatig.

– Neked meg az embereidnek az annyi lesz, mint… Mit mondjunk, Gui?

– Hát az már ezer jegy körül lesz… Ja, annyi! Ezer jegy.

– Kizárt dolog! – mondta Maldora, és ellenzőként használta a kezét, hogy kevésbé vakítsák el a reflektorok.

A két katona úgy tett, mintha halálra rémült volna.

– Hallod ezt, Bab? A hölgy elégedetlen…

– Lehet, hogy még le is szid minket a végén?

A Gui nevezetű katona komolyra váltott.

– Vagy kifizeted, amit kérünk, vagy elhúzol szépen a sleppeddel együtt.

– Hé, senki nem beszélhet így a Bac elnökével! – kiáltott rá Mitch.

– Mert különben mi lesz, seggarc?

– A földre, Maldora!

Maldora levetette magát a sínek közé. Lövés dörrent, a golyó telibe találta a katona fejét. A másiknak nem volt ideje viszonozni a tüzet, ahogy a félhomályban meghúzódó társaiknak sem. Vad sortűz zúdult rájuk, és a fegyverek torkolattüzének gyilkos fénye néhány pillanatra bevilágította az alagutat.

A TÚLNÉPESEDÉSRŐL ÉS A FEHÉRBOGYÓ-PÁLINKÁRÓL

A vak véletlennek köszönhetően rábukkantam egy, még a Katasztrófa előtti időkből származó térképre. Egy olyan könyvben lapult, amit egyetlenegyszer sem nyitottam ki addig, és amikor véletlenül leesett a polcról, egy összehajtogatott lap esett ki belőle, amire az volt írva, hogy Metrótérkép. Alaposan tanulmányoztam, a szemem is majd’ kifolyt, mire megtaláltam azokat az állomásokat, amiket mi ismerünk a Balparton: a Montparnasse-t, az Odéont, a Porte-de-Versailles-t, a Place-d’Italie-t, a Balard-t, a Tour-Maubourg-t és így tovább, nagyjából mind a hatvanat, amiben persze benne vannak azok is, amelyek egy-egy állomáscsoport alá tartoznak. Ugyanakkor összeszámoltam a térképen szereplő összes állomást, és közel háromszázig jutottam. Tehát az eredeti metró nem csak a Balpartot foglalta magában, hanem a Jobbpartot is, ami azt jelentette, hogy a földalatti-hálózat valójában jóval hosszabb volt és sokkal több szerelvény járt rajta, mint azt eddig gondoltuk. Bizonyos állomások között több vonal is futott, és ezek a vonalak az általunk ismertnél jóval összetettebb hálózatot alkottak. Ezek közül sok teljesen vagy részben járhatatlanná vált azóta. Ha például el akarunk jutni a Denfert-ről Kis-Kínába, előbb fel kell mennünk a Michelig, onnan pedig a Jussieu-n, a Monge-on és a Daubentonon leereszkednünk a Gobelins-ig. Régen volt egy vonal, amin közvetlenül is el lehetett jutni a Denfert-ről az általunk már csak Italie vagy Kis-Kína néven emlegetett Place d’Italie-ra. Ez a vonal azonban eltűnt, vagy a Katasztrófa idején semmisült meg, vagy az elődeink zárták le. Azt a következtetést vontam le mindebből, hogy nagy valószínűséggel sok lakatlan állomás és alagút akad még, tehát ahelyett, hogy a túlzsúfolt állomásokon nyomorognánk, új területeket kellene felfedeznünk, mert ha ezt nem tesszük meg, előbb-utóbb kénytelenek lennénk kiirtani a lakosság egy részét. A vezetőink a cél érdekében kénytelenek lennének megállapodni a kereskedőkkel és a többi balparti felfedezővel, azok pedig immár nem eladható holmik után kutatva járnák be keresztbe-kasul a földalatti-hálózatot, hanem azért, hogy a metrólakók kitágíthassák az életterüket és kényelmesebb körülmények között élhessék az életüket. Érzésem szerint minden egyébnél fontosabb és sürgősebb teendőről van szó, és a vezetőink (az Odéon tanácsosait, a Kis-Kína mandarinjait és a Felemelkedés papjait is beleértve) részéről nagyfokú tisztánlátásra lenne szükség ahhoz, hogy minden energiájukat ennek a feladatnak szenteljék ahelyett, hogy értelmetlen és haszontalan konfliktusokra fecsérlik a drága időt. Nagy kérdés persze, hogy ki lenne képes rávenni őket arra, hogy végre szembenézzenek azzal a minden egyébnél súlyosabb gonddal, amit a lakosság lélekszámának a folyamatos növekedése, a területek és az erőforrások elosztása és a hulladék feldolgozása jelent. Mit várhatna az ember a Felemelkedéstől? Nem hiszem, hogy ezek a fanatikusok hajlandóak lennének tenni bármit is a köz érdekében. Ők nyilván a hitetlenek, a mutánsok és a magukat az akaratuknak alávetni nem hajlandók tömeges kivégzésével oldanák meg a problémát. És a tanácsok? Túlságosan leköti őket a maguk hatalmának megtartása, a jelentéktelen kiváltságaik biztosítása, és mivel egyáltalán nincs meg bennük az a fajta hozzáértés és rálátás, amellyel normális körülmények kötött rendelkezniük kellene a hivataluk ellátásához, ők lesznek a legjobban meglepve, ha egyszer elszabadul majd a túlnépesedés és az elviselhetetlen zsúfoltság miatti erőszakhullám. Jelen pillanatban egyetlen olyan embert látok, aki képes lehet tenni valamit: Maldorát, a Bac elnöknőjét, és lehet ugyan, hogy a Szövetség létrehozását célzó terve nem tökéletes, de ő legalább felismerte, hogy szükség van a globális témákról való közös gondolkodásra. Megtudtam egyébként, hogy körútra indult, és elő akarja adni a tervét a különböző tanácsosoknak és az olyan egyéb döntéshozóknak, mint például a mandarinok – szívesen találkoznék is vele, ha egyszer megérkezik az Odéonra. Már amennyiben sikerül egyáltalán eljutnia idáig. A Bacról indulva át kell jutnia egy sor veszélyes helyen: először is a Durocon, ahol a Szövetség létrejötte egyből lenullázná az útdíjakból származó csillagászati bevételeket, utána a Montparnasse-on, amelynek a tanácsa már most is az egész Balpart vezető erejeként tekint magára, nem is beszélve a Felemelkedés főpásztoráról, aki azt tervezi, hogy ha kell, erőszakkal is, de a felszínre való visszatérés hitére téríti az összes metrólakót, vagy a mindenható versailles-i állattenyésztőkről és a conventioni nagykereskedőkről, akik soha, semmilyen körülmények között nem lesznek hajlandók lemondani a monopóliumaikról. Egyszóval rengeteg akadályt kell leküzdenie a Bac elnöknőjének, akire – legalábbis remélem – népes testőrsége mellett néhány istenség is vigyáz. Irigylem a bátorságát, és tudom, hogy bennem sohasem lesz még csak hasonló sem. Az általam szégyenletes kincsként rejtegetett könyvekben felhalmozott tudás birtokában nyilván szerepet vállalhatnék annak az új világnak a megteremtésében, ahol mindenki biztonságban érezhetné magát, és nem kellene megküzdenie az alapvető szükségletei kielégítéséért, én azonban olyan vagyok, mint a patkányok, az első gyanús neszre elmenekülök, mert nem vagyok harcos alkat, és inkább visszahúzódom a titkos és csendes zugomba.

Telik-múlik az idő, de még nem találtam meg a jövendőbelimet. Az igazat megvallva, azok a lányok-asszonyok, akikkel eddig találkoztam, inkább elvették a kedvemet a női nemtől. Jó esély van arra, hogy velem fog kihalni a nemzetségem.

Hogy én leszek Roy, az elátkozott.

Kétségtelen, hogy a korral túlságosan igényes, válogatós lettem, és ahhoz sem férhet kétség, hogy nem voltam hajlandó feláldozni a drága szabadságomat azért, hogy végigmehessek az őseim által kitaposott úton, és az is elképzelhető, hogy egyszerűen csak képtelen vagyok elszánni magam arra, hogy társat válasszak annak ellenére, hogy sok család szinte ingyen tukmálná rám a lányát. Nyilván ezért kezdtem el hóbogyópálinkát is inni. A kezdeti aprócska kortyokból lassan, de biztosan teljes kancsók lettek. Bár förtelmes az íze, furcsa állapotba kerülök tőle, valamiféle fagyos eufória fog el, amely elfeledteti velem a magányt, eltompítja a zavaró tisztánlátást, a testemben keringő, megmagyarázhatatlan fájdalmakat, a tehetetlenséget, a gyertyák és az olajlámpák fényétől szabadulni képtelen, föld alatti lét reménytelen, örökös szomorúságát. Gyakran kisétálok a régi kőfejtőhöz, mert rendszeresen láthatom azt a gyengén derengő fényt, amit a felszínen világosságnak hívtak, és tulajdonképpen csak ez ment meg attól, hogy végleg elnyeljen az a fajta búskomorság, amilyennek furcsa módon a halált is képzelem. De hát miért ne tekinthetnénk magát a Metró 2033-at is egy olyan hatalmas sírnak, amelyben az emberek még túlélőnek képzelhetik magukat, pedig valójában már rég el vannak temetve? Az alkohol segít elaludni, olyannyira, hogy gyakran ruhástól terülök el a könyvtár agyonjárt, foszlott szőnyegén. Tudom, hogy nem a barátom, hogy tönkreteszi a testem és a lelkem, és bár csak nyomasztó súlyt, újfajta fájdalmakat hagy maga után, és csak azért fogadom el, hogy megrögzött hazudozó, hogy folyamatosan átver, mert ha csak rövid pillanatokra is, de segít megfeledkeznem arról az örökségét elfecsérlő, gyáva és gyenge álmodozóról, arról a szánalmasan rettegő metrólakóról, aki vagyok.

Bil, a felhúzó ember szólt, hogy hamarosan újabb felszínre taszításokra kerül sor. Ketrecekben kucorgó, élő emberi lényeket, köztük egy vib gyereket fognak felküldeni a felszín gyilkos tombolásába, és nem akad senki, aki felemelné a szavát ez ellen. Ez is csak egy újabb bizonyíték arra – ha szükség van még egyáltalán ilyesmire –, hogy olyan korban élünk, amelyre a magány, az árvaság nyomja rá a bélyegét. Ha visszahozzák őket, abban a reményben megyek majd el meghallgatni Bil beszámolóját, hogy épségben került vissza a testük, mert az óriási öröm lenne, az azt jelentené, hogy immár felmerészkedhetünk a felszínre. Valójában azonban nincs semmiféle ok arra, hogy a radioaktív részecskék elveszítsék szörnyű hatásukat, és egy csapásra megszelídüljenek.

Azért iszom, hogy megfeledkezhessek a múló időről, amely a betegségen, a mutáción, a szenvedésen és a halálon kívül semmi egyebet nem hoz nekünk.

Persze végignézem majd a következő felszínre taszítást is, hogy tovább hizlaljam a bensőmet emésztő szorongást, hogy szembenézzek az undorom szédítő mélységeivel, és végre talán sikerül elegendő erőt gyűjtenem ahhoz, hogy – amint azt gyakran sutyorogja a fülembe az én új keletű, álnok cimborám – véget vessek az életemnek. Minden pillanattal erősebben vonz a semmi. Fogalmam sincs, honnan vettem a bátorságot, hogy papírra vessem ezt a néhány sort, de az, hogy betűket körmölök a papírra, hogy hallom a valóságos vagyonért vásárolt igazi, tintahalból kinyert tintába mártott tollam sercegését, hogy újra és újra átfuthatom a fegyelmezett katonaként sorakozó szavakat, hogy az írásra, a gondolataim csapdába csalogatásának a legjobb módjára koncentrálhatok, bizonyos mértékig megtisztította a lelkemet a mocsoktól. Meg is fogadtam, hogy még elszántabban fogom gyakorolni az írást, az egyetlen dolgot ezen a világon, amely az alkoholnál is magasztosabb és persze egészségesebb mámorral tölt el.

– Hogy hívnak?

– Plaisance-nak, uram.

– Ötezer jegybe kerültél nekem, Plaisance, de a mandarin, aki eladott nekem, most vissza akar vásárolni. Nem áll szándékomban visszaadni téged. Rettenetesen tetszel, és nincs szükségem pénzre. Hogy érzed magad nálam?

– Jól, uram. Annyit eszem, amennyi belém fér, annyi vizet kapok, amennyit kérek, kényelmes ágyban alszom, szép ruhákban járok és a cselédek is nagyon kedvesek velem.

– Akkor jó. Honnan valósi vagy?

– A Plaisance állomásról, a nevemet is onnan kaptam.

– Nájt vagy, szóval egy mutáns?

– Igen, uram.

– Mi van a családoddal?

– Nem tudom. Ahogy megtanultam járni, az apám eladott a fegyverkereskedőknek.

– Hogy kerültél Ta Li karmai közé?

– Ki az a Ta Li?

– A mandarin, aki eladott nekem.

– Legyilkolták az egész bandánkat, csak ketten éltük túl, Juss meg én. Sikerült elmenekülnünk, de egy férfi el akart minket kapni, Juss lövöldözni kezdett, tűz ütött ki a Tolbiacon, és a smasszok elkaptak minket. Nem tudom, mi lett Juss-szel.

– Látom, hogy szomorú vagy miatta. Kid volt ez a Juss?

– Ő volt a védelmezőm a bandában, uram.

– Mit jelent az, hogy védelmező?

– Neki kellett védelmeznie, amíg el nem érem azt a kort, amikor már megházasodhatok.

– Sok lány már férjnél van a te korodban.

– Jaj, uram, én ahhoz még túl fiatal vagyok. Nincs rajtam semmi nőies… nem vagyok szőrös és nincs mellem se.

– Akárhogy is, a védelmeződ nem végezte valami jól a dolgát.

– Nem sokkal idősebb nálam, uram.

– Nem szólíts uramnak. Fo Ca a nevem.

– Igenis, uram… Fo Ca…

– Gazdag ember vagyok, tudod-e? Kis-Kína egyik leggazdagabb embere… Ha nem a leggazdagabb. Van már három feleségem. Nyolc gyereket szültek nekem, de mind a háromra ráuntam. Azt tervezem, hogy te leszel a negyedik feleségem.

– Kicsi vagyok én még ahhoz, Fo Ca úr.

– Az nem érdekes. Hamarosan összeházasodunk. Nagy mulatság lesz, biztosan tetszeni fog, utána pedig beköltöztetlek a lakásom legfényűzőbb részébe.

– Én már elígérkeztem Jussnek.

– Ahogy az órát nézem, mostanra nem maradhatott túl sok minden a te Jussödből. A mandarinok biztos a legelvetemültebb bűnözőknek kijáró lassú kínhalálra ítélték. Most miatta potyognak a könnyeid?

– Sajnálom… elnézést, hogy ön előtt sírok, uram.

– Most még elnézem, de ha már házasok leszünk, nem sírhatsz más férfi miatt, különben el kell látnom a bajodat, érted? Nagyon mérges leszek, ha azt kell látnom, hogy a tested és a lelked nem kizárólag az enyém. Világos?

– Igen, uram.

– Más: ha esetleg kedved támadna megszökni, jó, ha tudod, hogy rád fogom ereszteni a kutyafalkámat. Ha azok egyszer megtalálnak, semmit, egy árva csontocskát sem hagynak meg belőled. Kérdezz meg bárkit Kis-Kínában, azt fogja mondani, hogy Fo Ca egy nagy hatalmú és rettegve tisztelt ember. Még a mandarinok is tartanak tőlem. Az enyém az egyik legnagyobb vagyon az egész állomáscsoporton… Ha nem a legnagyobb… Úgyhogy, Plaisance, jobban teszed, ha engedelmesnek mutatkozol… és persze készségesnek.

– Mit jelent az, hogy készséges?

– Hogy bármi legyen is az, minden vágyamat teljesíted.

– Ahhoz én nem nagyon értek, uram.

– Majd megtanítalak. Biztosra veszem, hogy kiváló tanítvány leszel. Most menj vissza a szállásodra. A szolgálók hamarosan felkészítenek az esküvőre. És nem akarok több könnycseppet látni ezen az aranyos kis pofikán. Érted?

– Igen, uram.

– Ne uramozz! Mintha már kértelek volna…

– Igen, Fo Ca.

11.
FO CA

Lámpák és gyertyák vonták diszkrét fénybe a Kis-Kína többi negyedénél jóval kevésbé zsúfolt és zajos 7. peront. Az innen-onnan összeszedett anyagokból összetákolt viskókat itt kőből emelt, többemeletes épületek váltották fel, és a tökéletesen szabaddá tett utakon anélkül juthatott el az ember az egyikből a másikba, hogy tartókötelek vagy szanaszét heverő emberek között kellett volna botladoznia. Csak a hatalmas asztalokat kellett kikerülni, amelyeknél a játékosok kockáztak és pöfékelték a mogóval megtömött pipájukat. Az összes bejáratban fegyveres őrök álltak, és gyanakvó tekintettel méregettek mindenkit, aki szemmel láthatóan túlságosan ágrólszakadt volt ahhoz, hogy itt lakjon. A központi vágányon álló szerelvény egyik felében vendéglő, a másikban közfürdő működött. A fényes, bepárásodott ablakokon túl masszázsasztalokon vagy nyugágyakon heverő testek derengtek fel.

– A 7. peron utolsó háza lesz az – közölte Ta Li. – A legnagyobb, a legfényűzőbb és persze a legjobban őrzött. A kutyákat is meg kell ölnöd, különben mehetsz bárhova a Balparton, előbb-utóbb megtalálnak és levadásznak.

Öt smassz tartott Juss-szel, és bár úgy gondolta, hogy ennyien kevesen lesznek ahhoz, hogy felvegyék a harcot egy Fo Cához hasonló kaliberű emberrel, Ta Li komolyan azt állította, hogy a legjobbak közül választotta ki őket. Hétköznapi ruhát viseltek, de a kabátjuk alatt ott lapult a géppisztolyuk. Senki sem tudhatta meg, hogy a Kis-Kína egyik legbefolyásosabb és leggazdagabb emberének tekintett Fo Ca elleni merényletben segédkeznek. A játékosok izgatott kiabálása fel-felzavarta a csendet, időnként pedig hangos veszekedés robbant ki közöttük.

Ta Li nem sokkal korábban közölte Juss-szel, hogy nem sikerült visszaszereznie Plaisance-t, mert a tulajdonosa, Fo Ca nem volt hajlandó lemondani róla.

– A fejébe vette, hogy ő lesz a negyedik felesége.

– Ilyen fiatalon? – lepődött meg Juss.

– A közlekedőedények törvénye… A perverz gazdagok úgy gondolják, hogy minél fiatalabb a nő, akivel hálnak, annál nagyobb eséllyel támad fel bennük a férfierő. És minél több a pénzük, annál fiatalabb lányokkal próbálkoznak.

– Megígértem neki, hogy védelmezni fogom, szóval mindenáron ki kell szabadítanom.

– Tudatlannak vagy eszement taknyosnak kell lenni ahhoz, hogy valaki Fo Cára támadjon.

– Nincs más választásom.

Ta Li elgondolkozott egy pillanatra.

– Hivatalosan nem segíthetek. Ha kiderülne, hogy rátámadtam egy olyan fontos emberre, mint Fo Ca, még az én pozícióm sem védhetne meg a büntetéstől, mert rengeteg támogatója van a kollégáim között. Viszont melléd adhatom öt emberemet… Persze nem viselhetik a smasszok egyenruháját, és van egy feltételem…

– Mi lenne az?

– Hogy elhozol magaddal annyi jegyet, amennyit csak tudsz. Tudom, hogy a hálószobájában tartja, egy kép mögé rejtett páncélszekrénykében. Egy másik fontos dolog: nem bukhatsz le, és nem foghatnak el élve. Hiába vagy bátor, nem bírnád ki a kínvallatást, megtörnél… Szó sem lehet arról, hogy a nevem elhangozzon, úgyhogy mielőtt elindulsz, lenyelsz szépen egy fiolányi mérget. Ha lebuksz, ha elfognak élve, a méreg végez veled. Ha sikerül visszajönnöd a pénzzel és Plaisance-szal, beadom neked az ellenanyagot.

Ta Li egy régi órát nyomott Juss kezébe.

– Csak a miheztartás végett: tudd, hogy egy kisebb vagyont ér. Nagyon ritkák a még működő példányok. Ennek már csak a nagymutatója van meg, de megbízható. Nem kell felhúznod, én már megtettem. Ismered az órát?

Juss annyira le volt nyűgözve, hogy képtelen volt levenni a szemét az óráról. Talált már néhányat, amikor még a Fegyverkereskedők felderítője volt, de azok nem voltak olyanok, mintha egy dobogó szív rejtőzne bennük.

– Ahogy látod, a nagymutató lefelé mutat – folytatta Ta Li. – Mire megtesz egy teljes kört, tehát ismét odaér, ahol most van, a méreg hatni kezd.

Juss bólintott, és úgy tette zsebre az órát, mint egy nehezen szerzett, becses kincset. A szerkezet szabályos ketyegése valamiféle új, földöntúli erővel töltötte el, ami arra mindenképpen elegendő volt, hogy lenyelje a Ta Litől kapott mérget.

A méreg keserű íze fel-felkúszott a torkára, és emlékeztette arra, hogy a bíró a markában tartja. Csak kevés idő állt a rendelkezésére, fogalma sem volt, hogy miként vágjon bele Plaisance kiszabadításába és a mandarinnak az a kívánsága, hogy a lehető legtöbb jegyet hozza magával Fo Ca széfjéből, szintén csak tovább bonyolítja majd az ügyet. Elővette az órát, és az olajlámpa fényénél látta, hogy a mutató már megtett egy negyed kört. Dermesztő borzongás futott végig rajta.

A szűk utcácska végén ott állt a peron utolsó háza, amely több, lapostetővel fedett egységből álló, fehér falú, elegáns épület volt. A legmagasabb része a peron mennyezetéig nyúlt, a többi három-négy emeletnyi magas volt. Fo Ca otthonának az alapterülete igen tekintélyes volt, valamivel talán még a peron tizedénél is nagyobb helyet foglalt el. Négy ember őrizte a hosszú, hegyes tüskés deszkapalánkba vágott, vastag fából épített kaput. Kutyák csaholtak vadul valahol a közelben.

– Húzzatok el, nyomorultak! Semmi dolgotok errefelé.

Juss és öt társa úgy tett, mintha visszafordulna, és miközben éppen hátat fordítottak az őröknek, előkapták a fegyverüket, majd hirtelen megfordulva meghúzták a géppisztolyuk ravaszát. Az őröknek nem volt idejük viszonozni a tüzet, és ahogy a záporozó lövedékek lekaszálták őket, furcsán, egyszerre estek össze. A kutyák még hangosabban kezdtek ugatni. Valaki rájuk kiáltott a házból, hogy hallgassanak el. Ekkor az egyik smassz elővett egy apró dobozt a zsebéből, letette a kapu elé, amelyet a túloldalon nyilván legalább három-négy retesz rögzíthetett, elhátrált néhány lépést, majd egyetlen lövéssel felrobbantotta a kapu tövében heverő csomagot. A kapu darabokra szakadt, de néhány darabja még ott lógott a kerítésoszlopra rögzített, félig letépett kapuvasakon. A robbanás dörejére hirtelen nagy mozgás támadt Fo Ca házában. Kiáltások, parancsszavak harsantak, lámpák riadtan kalimpáló fénye szűrődött ki a palánk mögül.

Juss lépett be elsőként a felrobbantott kapu helyén tátongó nyíláson. Szembetalálta magát az első emberrel, de nem hagyott időt neki semmire, és egy rövid sorozatot küldött a fejébe. Eltekintve attól a férfitól, akit véletlenül terített le a Tolbiacon, ez a fickó volt rövid időn belül a második emberi lény, akit lelőtt. Megdöbbentette és nyugtalanította az a gyorsaság, amellyel hozzászokott a gyilkoláshoz. Ta Li nyilván nem véletlenül bízta rá, hogy végezzen azzal a szemétláda Entivel, belé akarta fecskendezni a gyilkolás mérgét, azt a furcsa kéjt, amit egy élet kioltása jelent, és amitől egyetlen lövés révén mindenható istenségnek vagy pusztító démonnak érezhetjük magunkat (az, hogy melyikké válunk a kettő közül, tulajdonképpen egyre megy). Jó volt éreznie a fegyvere csöve előtt reszkető Enti félelmét. Daub és a banda többi tagja jutott az eszébe, amikor a félig-meddig már kihunyt gyertya lángjaként remegő gyilkosuk szemébe nézett, és meglátta kegyelemért esdeklő, halálosan rémült tekintetét. Enti azonban nem ereszkedett odáig, hogy könyörögjön, és ellenkezés nélkül, sőt – amint arról az örökre az ajkára fagyott mosolya tanúskodott – bizonyos megkönnyebbüléssel fogadta a halált.

A Juss mögött érkező smasszok mindenre tüzeltek, ami mozgott. A fiú meglátott egy hosszú fekete hajú nőt, akinek az idomaiból szinte alig valamit takart el a rövidke és kigombolt ing, amit viselt. Nem mozdult, mintha megbabonázta volna a hirtelen támadt zűrzavar és a fegyverek torkolatán kicsapó gyilkos lángok látványa. Juss odalépett hozzá, és durván a torkához nyomta a géppisztolya csövét. A nő összerándult, szeme kikerekedett a félelemtől.

– Plaisance-t keresem. Plaisance-t. Ismered?

Egy szót sem értett a fejét ide-oda kapkodó nő szakadozott vakogásából. Lekevert neki egy hatalmas pofont, hogy észre térítse.

– Az új lány? – hebegte a nő könnyes arccal. – Ismerem.

– Vezess hozzá!

A nő egy hunyorítással jelezte, hogy megértette. Miközben ők beszélgettek, a smasszok megtisztították a helyet. Vagy egy tucatnyi test hevert a földön és a ház körül futó mellvéd tövében. Azokon a helyeken, ahova a szétlőtt lámpásokból kifolyt az olaj, csendes lángok lobogtak. A kutyák veszettül ugattak, és a karmaikkal a palánkot ostromolták.

– Megyek, és elveszem ezeknek a korcsoknak a kedvét a csaholástól – morogta a smassz, akinél a mérgezett hússal teli zsák volt.

Miközben elindult a ketrecek felé, a nő az egyik melléképülethez vezette Jusst és a többieket. Megmásztak néhány lépcsőfokot, és olyan alacsony ajtó elé értek, amelyen csak leszegett fejjel, összegörnyedve tudtak bemenni. Az aprócska szobába a fegyverropogástól pánikba esett nők zsúfolódtak egymás hegyén-hátán.

A nő egy kézmozdulattal jelezte Jussnek, hogy kövesse. Átmentek egy második, valamivel nagyobb, félhomályos szobába, amely néhány emeletes ággyal volt berendezve.

– Juss! Hát eljöttél…

Jusst mámoros boldogság öntötte el, ahogy meghallotta a vékonyka hangot. Nem látta Plaisance-t, de a kis nájt természetesen látta őt, és leugrott az ágyáról, hogy a karjába vesse magát.

Plaisance! Azonnal érezte, hogy ő az. Ismerős volt az illata, az, ahogy kölyökmacskaként remegve hozzásimult.

– Elviszel magaddal, Juss?

A hüvelyk- és a mutatóujja közé fogta a lány állát, és finoman megemelte a fejét.

– Egy csapat vagyunk, tudod?! Én vagyok a védelmeződ, te pedig a fény, ami világít nekem a sötétben.

Plaisance nájt szeme ragyogott a boldogságtól, ahogy Jussre nézett.

– Megegyeztél Fo Cával?

– Nem egyezkedünk a fajtájával, más megoldást keresünk.

– El kellene tűnniük, még mielőtt magukra ereszti a kutyáit – szólt közbe egy idősebb asszony.

– Valamit még el kell intéznünk.

Juss maga után húzva Plaisance-t kisietett a szobából. Az asszonyok suttogása egészen a melléképület ajtajáig kísérte őket. A smasszok odakint vártak rájuk, közben az épületet pásztázták a lámpáikkal. A katona, aki a húst vitte a kutyáknak, már ott ácsorgott a többiek között. Elnémult az ugatás, a peronra boruló szokatlan csendet csak az asztalok körül nyüzsgő játékosok kiáltásai és az állomás távoli és tompa morajlása törte meg.

Juss a kutyákkal végző katonára bízta Plaisance-t, majd a másik néggyel a főépület felé indult. Egy árny bukkant elő a félhomályból, és szitkozódva többször is rájuk lőtt, de a golyók a mennyezetbe csapódtak. Amikor egy rövid sorozat végzett vele, nekizuhant a palánknak, majd véres nyomott húzva rajta lecsúszott a földre. Ta Li nem hazudott, amikor azt mondta, hogy a legjobb embereit adja mellé, mert a higgadtságukból, a hatékonyságukból és a gyorsaságukból látszott, hogy valóban a legtapasztaltabb harcosok közül valók. Juss azon töprengett, hogy vajon lesznek-e további őrök Fo Ca hálószobája előtt, mert igencsak valószínűnek tűnt, hogy a széfjét elszántabban védelmezi majd, mint a jövendőbelijét. A kérdés megnyugtató tisztázásához be kellett jutnia a szobába, ahol a széf volt. Juss az órájára pillantott. A mutató felfelé mutatott, tehát éppen félúton járt. Nem vesztegethette az időt.

Határozott mozdulattal belökte az ajtót, amely hangtalanul tárult ki előtte. A fali tartókban világító gyertyák halvány fénybe vonták a szobát, amelyben Juss egy asztalt, néhány széket, és kissé távolabb drága kelmékkel letakart foteleket látott. Az ablakok elé húzott, lágyan aláomló függönyök egy cseppnyi ünnepélyességet csempésztek a szoba amúgy is fényűző eleganciájába. Beljebb merészkedett a házba, lelapult az egyik fotel mögé, és a könyöktámasz felett kisandítva észrevette a kanyargós lépcsőt, amely nyilvánvalóan a hálószobához vezetett. A gazdagok mindig a házuk legmagasabban fekvő helyiségében aludtak, talán azért, hogy még álmukban is magasabban legyenek, mint a többi metrólakó. A smasszok is csatlakoztak hozzá. Juss a fegyvere csövével a lépcsőre bökött, ők pedig határozott bólintásokkal jelezték, hogy megértették. Juss várt még néhány pillanatot, majd pattanásig feszült idegekkel maga elé szegezte a fegyverét, hogy a legapróbb gyanús jelre tüzet nyithasson, és elindult a lépcső felé. Odaérve megállt, és felnézett, de csak az ásító sötétséget látta. Semmiféle fény nem szűrődött le a felső szintről.

Az első két lépcsőfok után a falhoz lapult, várt néhány pillanatot, majd ismét elindult felfelé. Ugyanazt a feszültséget érezte, mint amikor azzal a fehér skorpióval került szembe. Olyan ideges volt, hogy szinte az egész testében érezte a szívdobogását. Bele-beleborzongott a végtagjai felé ereszkedő méreg fagyos érintésébe. Mintha valami nyikordult volna odafent, de nem kapcsolta fel a lámpát, mert arra gondolt, hogy ha valaki lesben áll az emeleten, ezzel túlságosan megkönnyítené a dolgát. Továbbindult a lépcsőn, és igyekezett minél kisebb zajt csapni. A padló halkan nyikorgott a lába alatt. Hirtelen egy fémes csattanás zavarta fel a csendet. Éppen időben kucorodott le, mert a golyó elsüvített a feje felett, és a lépcső aljába csapódott. Újabb lövés dörrent. A lövedék ezúttal még közelebb járt, a dereka mellett csapódott be, és apró faszilánkokat repített szanaszét körülötte. Feltérdelt, a feje fölé emelte a géppisztolyát és meghúzta a ravaszt, majd folyamatosan tüzelve, négyesével véve a lépcsőfokokat felfelé kezdett rohanni. A nyöszörgésből tudta, hogy eltalálta az odafenti őrszemet. Amikor felért, felkapcsolta a lámpáját, és körbepásztázott a felső emeleten. Nem egy férfit terített le, hanem egy meztelen fiatal nőt, akinek a skorpiókéra emlékeztetően fehér testéből csak a lágyan aláomló, hosszú fekete haja takart valamennyit. A mellén és a nyakán találta el, a sebeiből ütemesen bugyogott fel a vér. Lélegzett még, de nem sok ideje volt hátra.

Juss két ajtót látott, az egyik éppen vele szemben, a másik pedig tőle jobbra nyílt. Az utóbbival kezdte, megpróbált benyitni rajta. Az ajtó simán kitárult előtte, ő pedig belépett az aprócska szobába. Egy nő, pontosabban egy rikítóan színes hálóköntösbe bújt kamaszlány kucorgott az ágyon, és olyan rémülten kapkodta a tekintetét, mint egy fiatal patkány az éhes macskák egyre szorosabb gyűrűjében. Juss megnyugtatóan rámosolygott, a szája elé emelve a mutatóujját intette, hogy maradjon csendben, majd kiment, és a másik ajtó felé indult. Lenyomta a kilincset, de a zár nem engedett. Elfojtott kiáltás harsant a lépcső irányából. Belerúgott az ajtóba, de az erős faszerkezet, bár egy tompa reccsenéssel behasadt, még tartotta magát. Juss ekkor beleeresztett egy sorozatot, és a második rúgással már sikerült is egy akkora rést nyitnia rajta, amin már gond nélkül átfért. Egy pillanatra megállt, hallgatódzott. Valaki zihálva kapkodta a levegőt, majd – Juss azonnal felismerte az apró, jellegzetes, fémes kattanást – kibiztosította a fegyverét. Lövés dördült, a lövedék átfúrta az ajtót, és az egyik közeli oszlopba csapódott. Juss érezte, hogy nem maradhat védtelenül a folyosón, ahol nem kínálkozott semmiféle fedezék. Érezte, hogy a méreg egyre erősebb görcsbe rántja a bensejét, hogy lassan kifogy a levegőből, és hogy a mozgása is egyre tétovábbá, lassabbá válik. Kikapcsolta a lámpát, elszámolt háromig, és nekirohant az ajtónak. Újabb lövés robajlott végig a csenden, de a golyó elsüvített a feje felett. Ahogy földet ért, oldalra vetette magát, és nagyon ügyelt arra, hogy ne veszítse el se a lámpáját, se a pisztolyát. Néhány lépéssel távolabb fürgén talpra szökkent, mint egy macska, és felkapcsolta a zseblámpát. A hirtelen támadt fényben egy öregember hunyorgott rá az ágyról. Egy Plaisance-nál alig valamivel idősebb lánykát szorított magához fél kézzel, a másikkal pedig befogta a száját, hogy ne kiabáljon. A lány arcán hatalmas könnycseppek csorogtak alá, de nem kapálódzott, nem ellenkezett, elcsigázva és dermedten tűrt csak.

– Engedd el azt a lányt, te mocskos állat! – üvöltött rá Juss.

Az öregember a lány fejéhez emelte a pisztolyát.

– Tedd le a fegyvert, különben megölöm.

Bár kicsit reszketeg volt már a hangja, még éppen eléggé határozottan csengett ahhoz, hogy komolynak tűnjön a fenyegetés.

– Kit érdekel a lány? – kiáltotta Juss.

Valami furcsa, keserű íz kúszott a torkára. Elfogta a hányinger, de nem érezte alkalmasnak a pillanatot, hogy elővegye és megnézze az órát, hol jár a mutató.

– Miért támadtatok rám, kölyök?

– Te vagy Fo Ca, ugye? A hozzád hasonló öregemberek, akik gyereklányokat használnak arra, hogy ismét fiatalnak érezhessék magukat, nem érdemlik meg, hogy éljenek.

– Egy ilyen taknyos kölyök nem ítélkezhet felettem. Majd akkor beszélj, ha már te is megvé… – Fo Ca hirtelen elhallgatott, mintha hirtelen rájött volna valamire. – Te vagy Plaisance védelmezője! Rólad beszélt…

– Igen, Jussnek hívnak.

– Miért nem mondtad hamarabb. Fogd szépen a védencedet, és felejtsük el ezt az egészet!

– Csak akkor, ha elvihetem ezt a lányt is, aki az öledben ül.

Az öregember végigmérte a lányt.

– Teljesen használhatatlan – mondta. – Nincs benne hajlandóság, csak a pityergéshez ért…

Juss körbepásztázta a lámpájával a szobát, és a szeme meg is akadt az ágy mögötti falon lógó festményen. Egy meztelen fiatal nőt ábrázolt, aki a patakparton merengett.

– Mutatós kép! – füttyentette el magát Juss.

– Mi a gond, kölyök?! Szeretem a szép dolgokat. Most pedig fogd szépen a zsákmányodat, és hagyjál békén! Győztél, és már így is éppen elég kárt tettél a házamban.

Juss egy kurta bólintással jelezte, hogy rendben.

– Hogy hívnak? – kérdezte a kislányt.

Az nem válaszolt, annyira meg volt rémülve, hogy egyetlen hang sem jött ki a torkán.

– Egy ijedős kis vakarcs – dünnyögte Fo Ca. – Alának hívják.

– Gyere velem, Ala!

Nem kellett kétszer mondania. A kislány leszökkent az öregember öléből, és az ajtó felé iramodott. Fo Ca felemelte a fegyverét, és tarkón lőtte, majd miután a lány elterült a földön, ráfogta a pisztolyt Jussre, aki csak annak köszönhette az életét, hogy fürgén oldalra vetette magát. A golyó átlyukasztotta a ruhája ujját, de csak horzsolta a vállát. A lámpa begurult az ágy alá, de a szoba egy részét így is bevilágította. Juss azonnal megfordult, ahogy földet ért. Fo Ca akkor már felé tartott, hogy végezzen vele. Az öregember teste olyan volt, mint egy zörgő csontokkal megrakott bőrzsák, a megereszkedett herezacskója szinte a térdét verdeste. Felemelte a pisztolyát, hogy célba vegye a fejét, de Juss ezúttal már gyorsabb volt, és beleeresztett egy rövid sorozatot. A homlokán és a nyakán találta el. Fo Ca hátrazuhant, és elterült az ágyon. Pillanatok alatt hatalmas vörös folt terpeszkedett a hófehér lepedőn.

Juss felkelt, a festményhez lépett, és leakasztotta a helyéről. Mögötte valóban ott volt a falba süllyesztett széf ajtaja. Megpróbálta kinyitni, de amint azt sejtette is, kulcsra volt zárva. Megkereste a lámpát, gyorsan átnézte a komód és az éjjeliszekrény fiókjait, de nem bukkant rá a kulcsra, csak bizarr alsóneműket és eszközöket talált, amelyek nyilván az öregember szexuális hóbortjait elégítették ki. Először az jutott az eszébe, hogy valószínűleg az egész házat fel kellene forgatnia a nyavalyás kulcs után, a méreg miatt azonban arra már nem lesz ideje, majd megpróbált lehiggadni, és rendezni a gondolatait.

Egy olyan ember, mint Fo Ca, vajon hova rejthette a legdrágább kincseit tartalmazó széf kulcsát? Nyilván igyekezett úgy intézni, hogy folyamatosan a keze ügyében legyen, ennek pedig a legjobb módja az volt, ha mindenhova magával vitte. Juss visszament az ágyhoz, és leküzdve a bűz miatt hirtelen feltámadó hányingerét, amit a méreg hatása csak tovább erősített, és széttárta a még langyos testű öregember két karját és lábát, hogy alaposan szemügyre vegye, és kiszúrja a sápadt és ráncos bőre alatt esetleg megbúvó rejtekhelyet.

Mintha kígyók siklottak volna végig a gerince mentén, jéghideg verítékcseppek csorogtak alá a hátán. Megemelte a holttest hasán és oldalán petyhüdten terpeszkedő redőket, szemügyre vette az ágyékát, sőt még a szerszáma feletti domborulatot is végigtapogatta, de hiába, rá kellett jönnie, hogy az csupán egy hájas dudor, nem rejteget semmiféle szilárd testet.

Vetett egy pillantást az órára: a mutató addigra a kör háromnegyedénél járt. Juss összezavarodott, a gondolatai rémülten kergették, lökdösték egymást. Felmerült benne, hogy megkéri a smasszokat, hogy a széfet is intézzék el ugyanazzal a módszerrel, mint a ház kapuját, de végül letett róla, mivel az éghető anyagból gyártott jegyek megsemmisültek volna a robbanásban. Ismét Fo Ca ernyedt testére esett a pillantása. Már csak a testüregeit kellett átnéznie, de nem igazán lelkesítette a gondolat, hogy egy hulla végbelében kell turkálnia. Egyetlenegy hely maradt, amire nem gondolt addig: az öregember szája. Még Daub bandájában hallotta egyszer valakitől – talán Fehér Skorpiótól –, hogy sokan rejtegetnek mindenfélét a fogukban, a leggyakrabban aprócska, de értékes tárgyakat vagy olyan emlékeket, amelyekhez minden körülmények között ragaszkodnak. Erővel kellett szétfeszíteni az öregember merev állkapcsát. Fo Ca testének kétségkívül a fogsora volt a legmutatósabb része. A fogai hófehéren és szabályosan sorakoztak egymás mellett, ami arra utalt, hogy vagy megcsináltatta őket, vagy kiváló géneket örökölt a szüleitől. Benyúlt az öregember félig eltátott szájába, de elsőre nem érzett semmit, aztán hirtelen egy olyan félujjnyi sima és lekerített oldalú tárgyat tapintott ki a jobb állkapocs hátsó részén, amely szinte belesimult a kimélyített zápfogakba. Sikerült megragadnia, majd kiemelnie a szájüregből. Valóban egy kulcs volt, az egyik végén kör alakú fejével illeszkedett a fogba, a másikon pedig a finomra reszelt tollával. Hevesen kalimpáló szívvel közelített a széfhez. A kulcs simán csusszant bele a zárba, és minden gond nélkül el is fordult benne. A zár kattant egyet, aztán még egyet, majd, mintha csak rugóra járt volna, az aprócska ajtó kipattant. Juss belevilágított a széf polccal kettéválasztott belsejébe. A tucatnyi oszlopba rendezett, szorosan egymás mellé állított jegykötegek szinte a szekrény teljes felső részét kitöltötték. Egy kész vagyon hevert ott, annál is inkább, mert az első sor mögött nyilvánvalóan több is lapult még. Ta Linek rengeteg idejébe fog kerülni összeszámolnia, mennyi pénze is lett hirtelen. A széf aljában mindenféle tárgyak hevertek nagy összevisszaságban. Volt közöttük ezüstözött pisztoly, egy zöld fallosz, egy régi, megsárgult kép, egy öregasszony félig elmosódottan mosolygó arcképével, egy mozdulatlanná dermedt és néma óra, és egy sor nyilvánvalóan haszontalan kacat.

– Meglett a kulcs, kölyök?

Juss összerezzent a szobába hirtelen berontó smassz hangjára.

– A fogsorában – mondta. – Hihetetlen, mi pénz van itt! Ta Li elége… Ta Li elége…

Hirtelen kifutott belőle minden erő, és jeges hideg kúszott végig a testén. Mielőtt elveszítette volna az eszméletét, még átfutott rajta, hogy a méreg gyorsabb volt, mint az óra mutatója, és nem igazán vette már biztosra azt sem, hogy Ta Li valóban meg fogja menteni.

12.
A FELSZÍNRE TASZÍTÁS

A kivétel nélkül fehérbe öltözött hívek nagy számban gyűltek össze a felszínre taszítási szertartáson. Megrohamozták a lépcsőket, hogy aztán hangoskodva, lökdösődve küzdjenek meg a legjobb helyekért. Az apák a nyakukba vették a gyerekeiket, a kamaszok felkapaszkodtak az oszlopokra, az asszonyok pedig igyekeztek minél közelebb jutni a csarnokhoz, amelyben a ketrecek várakoztak. A szélesre tárt ajtókon át jól lehetett látni a rácsok mögött kucorgó elítélteket. Gúnyos, megvető megjegyzések röppentek feléjük, és a gonosz moraj betöltötte az egész teret. Az egyház nem takarékoskodott a világítással, hogy ezzel is kiemelje az esemény szemkápráztató és ünnepélyes jellegét. A boltívekre függesztett lámpások és a gyertyák fénye tökéletesen elűzte a sötétséget.

Az Indulási csarnok fehér drapériás dísztribünje a tömeg fölé magasodott. Parn és Augir már ott ült egy tucatnyi magas rangú pap társaságában. A főpásztor csak ritkán vett részt az eseményen és még ritkábban kötelezte a titkárát arra, hogy elkísérje. Augir megpróbált fontosabbnál is fontosabb találkozókra hivatkozva kibújni a meghívás alól, de Parn ezúttal hajthatatlan volt.

– Szükségtelen, hogy a tömeg ott lásson engem, Égi Fényesség, én mindig is a háttérben tettem a dolgomat.

– Időnként ki kell lépni a homályból a fényre, titkár úr.

Augir éppen elég jól ismerte a főpásztort ahhoz, hogy tudja, az valamiféle meglepetésre készül, úgyhogy megparancsolta a katonáinak, hogy az Indulási csarnokhoz vezető egyik folyosón gyülekezzenek, és álljanak készen a beavatkozásra.

Parn a titkárához hajolt.

– Hát nem csodálatos, hogy ennyi ember gyűlt össze erre az ünnepi eseményre? Nem azt bizonyítja-e mindez, hogy a hitünk már elérte, vagy hamarosan el fogja éri valamennyi montparnasse-i polgár szívét?

Hosszú szünetet tartott, nyilván azért, hogy elégedetten szemlélje azt a zavart, amit a szavai keltettek a beszélgetőtársában.

– Győzelemre állunk, titkár úr.

Augir nem válaszolt, mert előbb arra szeretett volna rájönni, hogy milyen rejtett szándékok mozgathatják a főpásztort.

– Ezért is tűrhetetlen, hogy vannak olyan erők, amelyek ellenzik a hatalomra jutásunkat.

– Erők?… Milyen erők, Égi Fényesség?

– A külső ellenségeinket ismerjük már, és lassanként rájövünk arra is, hogy kik azok, akik be…

Parn elhallgatott, mert a tömeg hirtelen felmorajlott. Az Indulási csarnok falai közül egy vastag köteleken függő ketrec emelkedett fel. A láthatatlan felhúzó ember egy pillanatra megállította az elítéltet, hogy a tömeg alaposan megnézhesse magának. Egy idősebb, kopasz férfi állt kissé hajlott háttal a ketrecben, és görcsösen kapaszkodott a rácsokba. A lámpák és a gyertyák fényében tökéletesen kivehető volt, hogy mennyire sovány és ráncos.

A tömeg szitkok özönét zúdította rá, és magasba emelt karral mutogattak az ismét emelkedni kezdő ketrecre, amely lassan eltűnt az Indulási csarnok felett sötétlő hatalmas nyílásban. Az elítélt kétségbeesett kiáltása ott lebegett a morajló tömeg felett.

– Járt már odafent, titkár úr? Látta a szerkezetet, amely a felszínre taszítást végzi?

– Nem volt még… lehetőségem, Égi Fényesség.

– Ékes bizonyítéka az elődeink találékonyságának.

– Az elődeink? A Montparnasse-i Tanács csak nemrégiben bízta ránk a kivégzések végrehajtását…

Parn bosszús pillantást vetett Augirra.

– Kit érdekel? A montparnasse-iak túlnyomó többsége azt hiszi, hogy mi alkottuk a szerkezetet. A történelem azoké, akik írják. A tanács döntése csak ezt a régi hiedelmet szentesítette, tette kétségbevonhatatlan ténnyé.

A tömeg kiáltozásától kísérve emelkedni kezdő ketrecben egy fiatalember volt. Az elítélt erőtől duzzadó izmokkal, a rácsnak szorított ágyékkal, kihívóan állt, de az eltorzult arcán és a vörös szemén látszott, hogy iszonyatosan retteg. Üres tekintettel bámulta a szitkozódva tomboló tömeget.

– Ilyen fiatalon… – jegyezte meg Augir.

– Ahogy mondja – bólintott Parn. – Ilyen fiatalon agyonvert egy papot. Olvastam az anyagát. Az áldozat egyetlen vétke az volt, hogy összefutott vele egy folyosón. Nem adott semmiféle magyarázatot a tettére.

A titkár bólintott, de nem tűnt úgy, mintha sikerült volna meggyőzni. A lelke mélyén azt érezte, hogy a magukat mindenhatónak érző papokból áradó gőg lehetett a gyilkos erőszak oka. A felettesével ellentétben Augir úgy gondolta, hogy a Felemelkedés Egyházának, mielőtt a Balpart legfőbb erejének nyilvánítaná magát, csendben, titokban és lépésről lépésre haladva kellene megszállnia a különböző területeket, kiterjesztenie a hatalmát. A góból megtanulta, hogy a túlságosan látványos stratégia csak arra jó, hogy radikalizálja az ellenfeleket. Parn túl hangos volt, túl feltűnő, túl gyors tempót diktálva akart az első olyan főpásztor lenni, aki az összes metrólakóra kiterjeszti a hatalmát. A félreállítása nem személyes ügy volt, hanem olyan szükségszerű döntés, amelyet a Felemelkedés Egyháza győzelme és dicsősége érdekében kellett meghozni.

Bár a harmadik ketrec és a benne felbukkanó fiatalember, aki annyira rettegett, mint egy acsargó kutyafalka közepébe csöppent patkány, hidegen hagyta Augirt, a negyedik ketrec annál inkább felkeltette a figyelmét: egy javakorabeli asszony és egy fiatal vib (szemmel láthatóan a nő fia) volt benne. Augir tudomása szerint egy mutáns gyermek szenvedéseivel eddig még nem akarták jóllakatni a népet. Az, hogy a kivégzése hivatalos, tehát szertartásos keretek között történt, totális változást jelzett a különböző mutációkkal született metrólakók megítélésében. A titkár tökéletesen tisztában volt ugyan a felettese szélsőséges nézeteivel, de ez a fejlemény meglepetésként érte, és arra figyelmeztette, hogy a besúgóhálózata ezúttal nem megfelelően működött, neki pedig haladéktalanul ki kell iktatnia és le kell cserélnie a hozzá nem értő vagy éppen árulóvá vált embereit.

– Meglepettnek tűnik, titkár úr.

Parn leplezetlenül gunyoros hangja úgy fúrta be magát Augir szívébe, mint egy mérgezett tőr.

– Égi Fényesség, megvallom, kellemetlen látvány a ketrec, amely egy gyermekkel tart a felszín felé.

– Az asszony meg akarta mérgezni a férjét. Az emberiességi szempontok figyelembevételével teljesen logikus döntés volt, hogy nem választják el a fiától.

– A gyermek is felelős lenne az anyja bűnéért?

– Mivel olyan, amilyen, eleve bűnös.

– Arra gondol, hogy ha… ha normálisnak születik, nem jutott volna erre a sorsra?

– Azt akarom mondani, és általam az egyház, titkár úr, hogy a mutáció súlyos hiba, nekünk pedig az a feladatunk, hogy kijavítsuk.

– Ha így van, Égi Fényesség, a lakosság negyedét likvidálnunk kell.

– Ha kell, hozzá is látunk irgalom nélkül, és addig csináljuk, amíg meg nem tisztítjuk az emberiséget.

A nép haragja az eddigieknél is durvábban zúdult az anyára és a gyermekére, és a láthatatlan kéz kétszer olyan hosszú időre állította meg a rácsukat, mint a többiekét. Amikor ismét elindultak a mennyezeten tátongó lyuk felé, a főpásztor Augirhoz hajolt, és a fülébe súgta:

– Most jön a szertartás fénypontja, titkár úr. – Amikor megjelent az ötödik ketrec a börtön fala felett, Augir képtelen volt leplezni a megdöbbenését. Azonnal felismerte a ketrec padlóján összekucorodva ülő elítéltet, pedig kibontott haja félig-meddig eltakarta az arcát.

– Gondolom, ismeri – nézett rá Parn.

– Megesett, hogy megbíztam bizonyos feladatokkal – ismerte el a titkár, és igyekezett megőrizni a kimértségét.

– Tudja, kinek a lánya?

– Ière-é, a varenne-i tanácsosé, ha jól tudom.

Szokatlan csend borult az Indulási csarnokra. A tömeg elnémult, abbahagyta a szitkozódást, talán azért, mert a fiatal nő szépsége döbbenetes ellentétben állt a néhány pillanattal korábban kifújolt vib gyermek taszító ocsmányságával.

– Elárult – tette hozzá Parn.

– Mivel vádolják pontosan?

– Ezek szerint önnek nem elég a tény, hogy elárult engem? Nem csak a Montparnasse-i Tanács egyik tagjának dolgozott, de az állomáscsoport egy másik olyan jelentős személyiségének is, akinek rövid időn belül tudni fogom a nevét.

Már most is tudja, gondolta a titkár, és közben azon töprengett, hogy nem kellene-e azonnal riadóztatnia a katonáit. Arra is rájött, hogy a hármas ügynökként tevékenykedő Aube-ról bebizonyosodott, hogy hozzá sem volt feltétlenül hűséges. A szertartás az ő számára is tartogatott meglepetést, és rámutatott arra, hogy mennyire ingatag a helyzete. Ráadásul, ő, a tapasztalt go-játékos, hagyta magát lépre csalni, mint egy ostoba kezdő.

– Hogy jutott a tudomására mindez, Égi Fényesség?

Próbálta megjátszani magát, de a hangjából kiérezhető volt a zavar.

– A Nap és a Hold világosított meg a felszínről, titkár úr. Vagy ezt is kétségbe vonja?

Augir meghajolt.

– Őrültség lenne tőlem. Engedje meg, hogy visszavonuljak. Sürgős ügyek szólítanak.

A titkár megvetést és elviselhetetlen szánalmat látott a rá pillantó főpásztor tekintetében.

– Gondoljon arra, hogy valamennyien egy olyan ketrecben fogjuk végezni, mint amilyen a felszínre emeli a szép Aube-ot. Előbb-utóbb… Ami engem illet, én inkább az utóbbot választanám. És ön, titkár úr?

Augir nem válaszolt. Ismét meghajolt, és anélkül, hogy az elítéltre pillantott volna, eltűnt a tribünről levezető lépcsőn. Végül is Aube őt ugyanúgy elárulta, mint Parnt, és ezzel bőven kiérdemelte, hogy a felszínen pusztuljon el. A titkár tudta, hogy rendeznie kell a sorait, és annak szentelnie minden energiáját, hogy kivédhesse félelmetes ellensége manővereit.

Az öt ketrec szabályos sorban állt egymás mellett a második szintnek hívott elzárt emelvényen. Bil csukott szemmel is feltalált volna a fémlépcsőn, amelynek az ajtajához csupán két embernek volt kulcsa: a Felemelkedés főpásztorának és neki.

A magasból mintha valami halvány derengés keveredett volna a sötétbe. Nem mindig lehetett érzékelni, de a főpásztor szerint mindez kézzelfogható bizonyíték volt arra, hogy a felszín uralkodópárja, a Napatya és a Holdanya valóban létezik. Ahhoz mindenesetre nem volt elég a fény, hogy megvilágítsa a ketrecek rácsai mögött kuporgó elítélteket. Elfojtott zokogás hangjai és kétségbeesett sóhajok szálltak a nyomasztó csendben.

Bil a ketrecekre irányította a zseblámpáját. Az, amelyik őt érdekelte, az emelvény szélén állt, és a többi ketrechez hasonlóan rá volt már csatlakoztatva arra a bonyolult csörlőrendszerre, amely hamarosan a felszínre fogja emelni. Amikor megkapta az állást, felment megnézni a szerkezetet, de egyáltalán nem értette, és meg sem próbálta felfogni a csigák elhelyezkedését, az odafent már kibogozhatatlanul tekergő kötelek mozgását. Bőven elég volt annyit tudnia, hogy a régiek által épített szerkezet hihetetlenül szilárd és megbízható. Annyi volt a lényeg, hogy a ketrecek feljutottak a felszínre, majd az idő lejártával vissza is ereszkedtek a kijelölt helyükre, a többi nem számított. Bil nem szeretett volna felmenni a magasabban fekvő szintekre, amelyek az ő ízlésének már túl közel estek a felszínhez. Nem akarta, hogy az ő testével is próbát tegyen az a szörnyűség, ami gusztustalan szenes húskupaccá változtatta az elítélteket, de érdekes módon egyáltalán nem ártott a köteleknek. A jelek szerint elfelejtettük mindazt, amit az elődeink tudtak.

Rávilágított a lányra, akit ki kellett szabadítania, az pedig a kezét a szeme elé kapva próbált menekülni a vakító fénytől. A testének látványa ismét felgerjesztette a felhúzó ember vágyát.

– Elintézem a többieket – suttogta. – Nem tart sokáig.

Nekifeszülve a köteleknek, felhúzta a négy ketrecet, azok pedig egymás után eltűntek a sötétben. Amikor meghallotta a csikorgást, és az elítéltek reménytelen üvöltése belehasított a csendbe, Bil tudta, hogy minden a lehető legnagyobb rendben van. Kifújta magát, és az utolsó ketrechez lépett.

– Itt a megfelelő pillanat, hogy megkapjam a jutalmamat – mondta, és ocsmány vigyor jelent meg az arcán.

Aube arcán nem tükröződött semmiféle érzelem, és Bil ezt bátorításnak vette. Levett egy kulcsot a hatalmas csomóról, és kinyitotta a ketrec ajtaját.

– Ereszkedj négykézlábra!

Aube némán engedelmeskedett, a térdére ereszkedett, majd le is könyökölt a ketrec aljára. A felhúzó ember szapora légzése mélyről jövő zihálássá erősödött. Kigombolta a patkánybőr nadrágját, és odakuporodott a zsákmánya mögé. Amikor belé akart hatolni, Aube előrevetette magát, és oldalra hengeredett. A saját nadrágjába belegabalyodott Bil elveszítette az egyensúlyát és teljes súlyával elzuhant a ketrec lyukacsos alján. Arra sem volt ideje, hogy a karját maga elé kapva tompítsa a zuhanást, így olyan érzése volt, mintha a csontjai apró szilánkokra törtek volna. Fájdalmas és dühödt üvöltés szakadt fel belőle.

– Nyavalyás ribanc! Kicsináll…

Aube addigra felpattant, és leküzdve undorát belemélyesztette a fogait a támadója nyakába, majd teljes erejéből összeszorította az állkapcsát, hiába hányta-vetette magát iszonyú erővel a felhúzó ember. Bil a koponyáját ütötte ököllel, de Aube a fájdalom ellenére sem engedte el. A két fogsora egyre közelebb ért egymáshoz, a szájában érezte a veríték és a vér elkeveredő kesernyésen sós ízét. A férfi üvöltött, mint egy torkon döfött disznó, mert az is volt: egy disznó, akinek a nyaki ütőerét készült felszaggatni a késszerűen éles metszőfogaival. Hirtelen langyos vér öntötte el a szájüregét. Aube hátrarántotta a fejét, kiharapott egy darabot a felhúzó ember nyakából, majd kiköpte a véres cafatot. Felállt és kissé imbolyogva nézte a férfi rángatódzó testét. A vér ütemesen fröcskölve tört fel az átharapott torkából. Aube a kézfejével megtörölte a száját, felkapta a zseblámpát, a kulcsokat, kimenekült a ketrecből és bezárta maga mögött az ajtaját. Elgondolkozott, hogy a gyülekezet tagjai vagy Bil kollégái meg szoktak-e fordulni ezen a helyen, mert akkor gyorsan kiderül minden, és üldözőbe fogják venni.

Hacsak…

Megragadta a ketrechez rögzített kötelet, és tett egy próbát, hogy képes-e megmozdítani. Elsőre nem történt semmi, de mintha a csigáknak csak időre lett volna szüksége ahhoz, hogy leküzdjék a tehetetlenségüket, Aube-nak sikerült megmoccantania a ketrecet, amely először csak néhány hüvelyknyit mozdult, majd minél magasabbra ért, annál könnyebben, annál gyorsabban emelkedett tovább. A sötétség elnyelte a ketrecet, benne a felhúzó ember talán még akkor is rángatódzó testével. Hangos nyikorgás jelezte, hogy a ketrec megpihent egy szilárd felületen, vagy hogy odafent a magasban átkerült egy másik szerkezetre, és az emelte tovább. Aube verítékben úszva, az erőfeszítéstől és koplalástól elcsigázva csak ült az emelvényen, a hátát a falnak vetve. Hova menjen? Nem igazán volt ötlete. A Montparnasse-ra? Az nem igazán volt biztonságos hely egy szökevény nő számára. A Varenne? A bátyja, Xav azóta nyilván végzett a nagyasszonnyal és az unokaöccsével is, és ha az anyja túlélte volna is, ő nem lett volna hajlandó ismét elviselni a gúnyos, kioktató megjegyzéseit, a megaláztatásokat. Miért ne mehetne az Odéonra? Beszélték, hogy az a Balpart legkellemesebb állomáscsoportja, és egy időben gondolkodott is azon, hogy oda költözik. A Montparnasse utolsó állomásáról, a Placide-ról nem is vezetett túl hosszú út a Sulpice-re, az Odéon első állomására. Mivel nem sok olyan férfival találkozott, aki képes lett volna ellenállni a szépségének, nyilván rövid időn belül képes lenne boldogulni, és fenntartani magát.

Elszántan felkelt, majd amikor nem messze meglátta az emelvényről levezető fémlépcsőt, odaszaladt, és négyesével véve a fokokat igyekezett minél hamarabb elmenekülni a Montparnasse-ról, és belevágni az új életébe. Odalent egy zárt ajtó állta az útját, de hamar megtalálta a megfelelő kulcsot a felhúzó ember kulcscsomóján. Átlépve a küszöböt megismerte a csarnokot, ahol a ketrecek a felhúzás előtt várakoztak. Az elítéltek szúrós veríték-, vizelet- és rettegésszaga még ott terjengett körülötte. Minél hamarabb ruhához és valamiféle fegyverhez kellett jutnia. Mielőtt átvágott volna az akkor már lezárt és kihalt Indulási csarnokon, ahol már csak néhány haldokló gyertya fénye hunyorgott, eloltotta a lámpáját. Leszaggatta a dísztribün hófehér drapériájának egy darabját, a fogával feltépte a széleit, maga köré tekerte az anyagot, és amennyire szorosan csak tudta, megcsomózta a válla fölött. Át kellett másznia a palánkon, és a folyosókon, az alagutakon át eljutnia a Placide-ra. Talált egy részt, ahol kapaszkodónak használhatta a kilincseket, amelyek az ócska ajtókból összetákolt kerítésből álltak ki. Már éppen elkezdett volna mászni, amikor meghallotta, hogy valaki hangosan kapkodja a levegőt a háta mögött.

Megfordult.

Egy homályos alak magasodott kétlépésnyire tőle a sötétben és átható fehérbogyó-pálinka szag áradt belőle.

– Ki vagy te, az éjszaka mélyéből kikelő istennő?

A bizonytalan, vontatott hangjából ítélve, az illető igencsak részeg lehetett.

– És te? Te ki vagy?

– Roy… a szogl… a szolgálatára, hölgyem…

Pár lépésnyire tőlük egy haldokló gyertya egy sercegő, utolsó lobbanással kihunyt, és hirtelen tökéletes sötétségbe borult körülöttük minden.

– Mit csinálsz itt?

– Én is ugyanezt kérdezhetném tőled, szép hölgy… Én annyira részeg lettem a szertartás végére, hogy elaludtam a tribün alatt, és végül itt maradtam bezárva, mint egy idióta. A jelek szerint nem én vagyok az egyetlen… Várjunk csak, de hát maga…

A férfi közelebb lépett Aube-hoz, hogy alaposabban szemügyre vehesse. Nehéz lett volna megmondani a korát: egyszerre tűnt fiatalnak és végtelenül öregnek. Magas volt, a haja barna és göndör, a vonásai finomak és szabályosak, eltekintve az orrától, mert azt középtájon egy hatalmas dudor csúfította el. A ruhája régi, jó minőségű anyagokból készült, és első ránézésre nem viselt fegyvert.

– Te… Te vagy az utolsó elítélt! – kiáltott fel néhány csuklás után.

Aube mindenre készen hátrált egy lépést, és szorosan megmarkolta a zseblámpáját.

– Aki miatt majdnem… majdnem nyilvánosan kérdőre vontam a Felemelkedés főpásztorát – folytatta a férfi. – Azt a… azt a patkányt, aki olyan nőket küld a felszínre, mint te és mutáns gyerekeket… Nem tettem meg, mert nincs hozzá merszem… Nem is szoktam részt venni a szertartásokon… inkább fizetek Bilnek, annak a mocskos felhúzó embernek… hogy mesélje el, milyen állapotban térnek vissza a testek a felszínről…

– Miért?

– Tulajdonképpen így értesülök a felszínen zajló eseményekről, így tudhatom, hogy még mindig pusztító-e vagy már ismét élhető…

– Lehet, hogy soha nem is volt élhető.

– Biztosíthatlak, hogy de, az volt… Hogy hívnak?

Aube óvatosan hallgatott inkább.

– Igazad van, nem ismersz, csak egy iszákos fickó vagyok, aki meglepett szökés közben. Mit csináltál Billel? Hogy sikerült kijutnod a ketrecből?

Aube továbbra is hallgatott.

– Akkor kitalálom… Nem vagyok jós, de azért valamennyi logika szorult belém. Megtetszettél Bilnek, bement a ketrecedbe az utolsó emelési szinten, és megpróbált megerőszakolni, valahogy ártalmatlanná tetted, sőt az is lehet, hogy megölted, elvetted a kulcsait, kijutottál, lejöttél a vaslépcsőn, most meg itt rekedtél az Indulási csarnokban. Közel járok az igazsághoz?

– Miért vagy olyan biztos, hogy a felszín egykor élhető volt? – kérdezte Aube feszülten.

– Van rá… vannak bizonyítékok… Igen, igen… bizonyítékok…

– Mifélék?

– Nálam vannak… Otthon…

– És hol van az az otthon?

A fiatalember megtántorodott, meg kellett kapaszkodnia a palánkban, hogy ne essen el.

– Az Odéonon, egész pontosan a Sorbonne-on, de csak a fiamnak mutathatom meg, senki másnak… ez afféle családi taridi… tradíció nálunk. Ennyit sem mondhattam volna róla…

– Tudod, mit gondolok a családi tradíciókról?

A fiatalember kíváncsian és kissé aggodalmasan nézett rá.

– Azt, hogy az égadta világon semmi értelmük – folytatta. – Amúgy Aube a nevem.

– Szép név. Nagyon szép…

– Ezt már más is mondta.

– Ki?

– A főpásztor.

– Te… te ismered?

– Annyira jól, ahogy csak egy olyan nő ismerheti, aki egy ágyban hált vele.

Kellett némi idő, hogy az információ eljusson a fiatalember tudatáig.

– A szeretője voltál?

– Mondjuk azt, hogy eljátszottam a szeretője szerepét.

– Hogy… Hogyan lehet… hogyan lehet egy ilyen szörnyeteggel kefélni?

– Hagyjuk későbbre a magyarázkodást, először jussunk ki innen!

A fiatalember alkoholtól zavaros tekintete kétszer is nekifutott a palánknak.

– Én ezen… soha az életben nem jutok át… Kirázt… Kizárt dolog…

– Márpedig meg kell tenned – vágott a szavába Aube. – Be tudnál fogadni néhány napra?

– Örömmel…

– Akkor most velem kell jönnöd… és ha van nálad pénz, ruhát kell venned nekem meg egy kést vagy esetleg valami lőfegyvert.

A fiatalember többször is rábólintott, olyan hévvel, hogy ismét megtántorodott.

– Csak a pálinka… érted?

Aube odalépett hozzá, lábujjhegyre állt, és hevesen megcsókolta. A végén a fiatalember csak állt mozdulatlanul, és képtelen volt megszólalni.

– Nem volt jó, hogy megcsókoltalak? – lepődött meg Aube.

A fiatalember megtörölte a száját a kézfejével.

– Éppen ellenkezőleg – nyögte ki végül –, csak most először… most először csókolt meg egy nő… szóval először csókolóztam… És valahogy olyan furcsa… furcsa íze… furcsa véríze volt a szádnak… igen… vérízű volt…

13.
A BULTEREK

A fából és vászonból összetákolt barakkok között futótűz sebességével terjedt a hír, hogy egy csapat megtámadta a Durocot, a katonák pedig képtelenek voltak rendezni a soraikat a fejvesztve menekülni kezdő emberek miatt. Maldora és kísérete a totális káoszt kihasználva úgy folytathatta az előrenyomulást, hogy egyáltalán nem ütköztek ellenállásba. Két oszlopba fejlődve gázoltak át a pánikba esett tömegen, mint a vérebek a kétségbeesetten egymást taposó patkányokon, és ahhoz is csak néhány géppisztolysorozatra volt szükség, hogy szétkergessék az útjukba kerülő néhány kisebb katonai egységet.

Mitch annak az oszlopnak az élén haladt, amelynek a közepén Maldora és Ionale vonult, a másikat pedig Urm vezette. A két csapat időnként szétvált egymástól, hogy kikerüljön egy-egy akadályt, építményt, nagyobb embercsoportot, túl szűk lépcsőt, majd a levegősebb helyeken, ahol elég volt átlépni a heverő testeken vagy a sátrak tartókötelein, ismét egyesült. A véletlenül az útjukba akadó milicistáktól eltekintve senki sem próbálta meg feltartóztatni őket. Az állomás, az állítólagos gazdagsága ellenére jórészt félhomályba borult, mintha az ott élőknek nem tellett volna rendes világításra. Pedig a fizetőkapuból származó bevételeik az átlagosnál jóval magasabb életszínvonalat biztosíthattak volna a számukra. Az olajlámpák és a néhány fáklya hunyorgó fénye meg-megtörte ugyan a sötétséget, de alapvetően csak fokozta az első géppisztolysorozatok által keltett rémületet és pánikot. Mivel az összes metrólakó tudta, hogy a Duroc az őt bekebelező Montparnasse védelme alatt áll, soha senki nem merte megtámadni a fizetőkapu őreit. A dobogó lábak és a gyermekük után kiáltozó anyák kétségbeesett hangzavarában is hallani lehetett időnként a vad kutyaugatást.

– Sötétben is látó bulterek… Vérengző és kegyetlenül erős kutyák! – kiáltotta Urm az előtte menetelő Mitchnek.

– Sok van belőlük?

– Nem tudom, de a sötétség nekik kedvez.

– Küldjünk előre négy katonát világítani!

– Magam is így döntöttem volna, kapitány.

Mitch egy mordulással vette tudomásul Urm provokatív mosolyát. Ismét összeálltak egy oszlopba, és tovább meneteltek a tízméternyivel előttük haladó egység után, amely a zseblámpájával hasogatta a sötétséget. Azon a romos, lepusztult folyosón haladtak, amely az állomás két részét kötötte össze (az egyiket tízesként, a másikat pedig tizenhármasként emlegették). Egyre közelebbről hallották a kutyák csaholását. Valószínűnek tűnt, hogy az ellentámadás a másik irányból fog érkezni, onnan, ahol a katonáknak volt idejük rendezni a soraikat, és ismét összeállni. Egyelőre nem érzékeltek mozgást és nem bukkant fel senki a lámpák fényében, csak ruhadarabokat, elszórt tárgyakat és félbehagyott vacsorák maradékait láttak a néptelen sátrak, kalyibák előtt. Hirtelen üvöltés harsant, a hang néhány pillanatig még ott lebegett a fejük felett, majd eldördült az első sorozat, amely lekaszált két világító katonát.

– Hasra! – kiáltotta Mitch. – Fedezékbe!

Maldora testőrei és a varenne-i katonák a földre vetették magukat az elhagyott sátrak között, amelyek csak jelképes fedezéket tudtak nyújtani a lőfegyverek ellen. Újabb sorozatokat lőttek ki rájuk. A lövedékek sziszegve süvítettek el Maldora és Ionale feje felett, vagy a falba csapódtak, és vakolatdarabkákkal szórták be őket. Hirtelen felbukkantak a kutyák, és a gazdáik füttyentésére egy egész falkányi fehér bulter lódult feléjük. A szemük szinte foszforeszkált a sötétben, ahogy az erős nyakon ülő jellegzetes formájú fejüket kapkodva, acsarogva villogtatták félelmetes agyaraikat. A köveken csikorogva meg-megcsúszó karmaik és a morgásuk szinte földöntúli hangokkal töltötte be a szűk folyosót. Ionale Maldorába kapaszkodott, és rémült sikoly szakadt fel belőle.

– Tűz! – üvöltötte Mitch.

A géppisztolyok ropogása tovább növelte a hangzavart. Maldora a torkolattüzek szakadozó fényében is látta, ahogy két bulter elterül a földön, majd a nyomukban két másik bukkan elő a sötétből és az első sorozatot még túlélő, két zseblámpás katona torkának ugrik, akiknek az üvöltése néhány pillanat múlva hörgésbe váltott, majd végleg elnémult. A félelem és a harag fojtogatta, és a felső ajkába harapott, hogy elfojtsa a zsigereiből feltörni készülő kiáltást. Iszonyúan félt az acsargó, agyaraikat villogtató kutyáktól, amelyek úgy bukkantak elő a sötétből, mint az alvilági démonok, és féltette a kis jóst, Ionale-t, aki belé csimpaszkodva remegett és sírt. Haragudott a kutyák gazdáira, az ostoba duroci katonákra, akik egy archaikus és igazságtalan rendet védelmeztek, és haragudott Mitchre, illetve Urmra, akik egyszerűen csak tüzet nyitottak, és nem hagytak neki időt arra, hogy megpróbáljon tárgyalni. Nem hősködést várt a kapitányától és a varenne-i ifjútól, hanem azt, hogy védelmezzék őt és segítsenek neki abban, hogy a maga módján rendezze a konfliktusokat. Maldora éppen azon fáradozott, hogy olyan újfajta politizálást honosítson meg a Balparton, amely immár nem az erőn és a konfliktusokon, hanem a tárgyaláson és a kölcsönös tiszteleten alapszik, mert az állomások közötti állandó rivalizálás gátolta a fejlődést és a mindenkit megillető biztonságot, jólétet. Ahelyett, hogy egyesítették volna a képességeiket és a tudásukat, a metrólakók az energiáik jó részét a harcra, a maguk megvédésére fecsérelték el, őt pedig, amióta csak felserdült, mérhetetlenül zavarta ez az abszurd pazarlás. Amikor annak idején az aprócska orsay-i lakásukban rábukkant az újító szándékukról ismert szüleinek szörnyűségesen megcsonkított holttestére, megfogadta, hogy véget fog vetni ennek. A bulterek tovább tomboltak körülötte. Az iszonyatos állkapcsok összevissza marták, harapták, marcangolták a testőrei és a varenne-i katonák lábát, karját, torkát. Még a sérült vagy halálos sebet kapott kutyák sem engedték el az áldozatukat. Puskatussal kellett szétverni a fejüket, hogy szétnyíljon az állkapcsuk.

Nem messze tőle Urm vívott elkeseredett küzdelmet az egyik szörnyeteggel. A kutya két lábra ágaskodva próbált utat találni az ellenfele torkához, Urm pedig az egyik kezével az agyarakat igyekezett távol tartani magától, a másikkal pedig, amelyben egy tőrt szorongatott, le-lesújtott az állat védtelen oldalára. Maldora már-már odarohant, hogy kisegítse a varenne-i ifjút, de nem hagyhatta egyedül Ionale-t az őrjöngő falka kellős közepén, ráadásul nem tudott volna túl sokat segíteni Urmnak. A duroci katonák, kihasználva a bulterek támadását követő zűrzavart, szintén megindultak a folyosón. Maldora nem látta őket igazán jól, de az elesett harcosok kezéből a földre hullott lámpák mozdulatlan fényénél úgy becsülte, hogy körülbelül kéttucatnyi, automata fegyverekkel felszerelt katona indul feléjük.

– Takarítsátok el ezeket a bestiákat! – üvöltötte Mitch.

Az addig összetartó csapat megfélemlített katonák zavarodott, szétesett csoportja volt már csupán. Nem mertek tüzelni, mert attól tartottak, hogy a saját társaikat találják el, és nem merték felkapcsolni a zseblámpáikat sem, mert féltek, hogy könnyű célponttá válnak a sötét folyosón közelítő lövészek számára.

– Mire vártok? – kiáltotta el magát ismét Mitch, majd felegyenesedve kilőtt egy rövid sorozatot a kutyára, amelyik éppen az egyik sebesült katona hasát igyekezett feltépni, majd el sem engedve a ravaszt oldalra fordult, mint egy tank tornya. Elfojtott kiáltások jelezték, hogy több duroci katonát is sikerült eltalálnia. Egy bulter bukkant fel a sötétség mélyéről, és Mitch hátára vetette magát. A kapitány megtántorodott, a hasára zuhant, és hiába küzdött, hiába próbált a hátára fordulni, a teljes súlyával ránehezedő kutya nem engedte, és a száját szélesre tátva a tarkóját kereste. Maldorának elakadt a lélegzete, amikor az iszonyú fogak összezárultak a kapitány gerincén. Mintha még a szörnyű roppanást is hallotta volna. Ekkor váratlanul egy homályos alak vált ki a sötétből, rávetette magát a bulterre, és egy körkörös mozdulattal lesújtott rá. Az állat eleresztette a zsákmányát, és felmordulva a támadója felé fordult. A nyakából bugyogó vér még a mellső lábait is vörösre festette, de nem tűnt úgy, mintha súlyos sebet kapott vagy akárcsak lelassult volna. Maldora ekkor ismerte fel a Mitch segítségére siető férfit, bár annak az egész fejét és az arcát is vér borította. Urm volt az, akinek sikerült megszabadulnia az előző kutyától, és ezúttal már nem hagyta, hogy meglepetésszerűen érje az őrjöngő állat támadása. Amikor az nekilódult, oldalra lépett, és a tőrét markolatig döfte a szügyébe. A bulter két lépéssel távolabb ért földet, és azonnal fel akart pattanni, hogy szembe forduljon vele, de hirtelen elhagyta az ereje, és mintha csak alváshoz készülődne, puhán, zajtalanul az oldalára borult. Maldora felugrott, Mitchhez rohant, és megkönnyebbült, amikor látta, hogy az lélegzik és mozog. Az agyarak mély nyomokat hagytak a tarkóján, de a gerincét nem roppantották össze.

– Húzódjon fedezékbe! – suttogta a kapitány. – Még nincs vége.

A testőrség tagjai összekapták magukat, és koncentrált tüzet zúdítottak a duroci milicistákra, a közelben ólálkodó kutyákat is sikerült egyenként leteríteniük. A folyosó túlsó végén elhallgattak a fegyverek, már nem lőttek. A rájuk boruló síri csendet csak időnként zavarta fel a haldoklók panaszos nyöszörgése.

Maldora felkapcsolta a lámpáját, és végigpásztázott a földön heverő testeken.

– Micsoda felesleges pazarlás – suttogta maga elé könnyes szemmel.

Ionale odament hozzá, és a dereka köré fonta a karját. A kis jós az elnöknő hasára hajtotta a hatalmas fejét, és egészen addig így hevertek összekapaszkodva, amíg Mitch és Urm oda nem érkezett hozzájuk. – Nem sebesültél… Nem sebesült meg, úrnőm? – kérdezte aggódva a kapitány.

Maldora kibontakozott Ionale öleléséből, és egy ideig csak ridegen méregette a két férfit, majd szabadjára engedte régóta visszafojtott dühét.

– A jövőre nézve megtiltom – hallják?! –, megtiltom maguknak, hogy ilyenfajta lépéseket tegyenek anélkül, hogy előzetesen kikérték volna a véleményemet!

– Miről beszél? – kérdezte meglepetten Urm, és nehéz volt eldönteni, hogy valóban megdöbbent-e, vagy csak tetteti.

– Nem emlékszem, hogy parancsot adtam volna önöknek, hogy tüzet nyissanak a fizetőkapura. Nem pusztán veszélybe sodortak, de egy komoly áldozatokkal járó csatát is kirobbantottak.

Az elnöknő indulatos hangja erőteljesen, öblösen zengett a szűk és visszhangos folyosóban.

– Az egész Balparton el fog terjedni, hogy a Szövetség terve mögött valójában az abszolút hatalom megszerzésének szándéka, egy újfajta fegyveres hatalom kiépítésének a terve húzódik meg.

– Ha nem nyitottunk volna tüzet, ön most már halott lenne – védekezett Mitch. – Ami meg a parancsokat illeti, láthatóan arra utasították őket, hogy akadályozzák meg az ön átjutását.

– Honnan tudja ezt ennyire biztosan?

– Nincsenek pontos információim, csak a megérzéseimre hagyatkozom.

– A megérzéseinek semmi köze az igazsághoz, kapitány.

Urm nem várta meg, hogy Mitch válaszoljon.

– Nekem is ugyanazt súgják az ösztöneim, mint neki. Nem kértek volna ezer jegyet, ha át akartak volna engedni. Mindössze időt akartak nyerni, hogy összekapják a csapataikat. Azzal, hogy megelőztük őket, sikerült a magunk javára fordítani a helyzetet, és megmentenünk az ön bőrét.

A varenne-i olyan ellenállhatatlan mosollyal kísérte a szavait, amilyenre csak ő volt képes.

– A terveim megkérdőjelezik a fizetőkapuk létjogosultságát, és így a Duroc fő bevételi forrását – mondta Maldora megrendülten. – De hogy ezért az életemre törnek…

– A kérdés az, hogy ki hozta a döntést – folytatta Urm. – Az én meglátásom szerint, ha megengedi az alázatos szolgájának, a parancs máshonnan… magasabb helyről érkezett, vélhetően a szomszédos állomáscsoportról.

– A Montparnasse-ról?

– A Duroc nem tesz semmit a Montparnasse-i Tanács előzetes engedélye nélkül – mutatott Urm a folyosó vége felé. – Ezek itt hadban állnak… Hiába ön a Bac elnöke, ne számítson a szokásos ünnepélyes fogadtatásra. Addig marad valamennyi esélyünk sakkban tartani őket, amíg merünk kezdeményezni.

Maldora egy pillanatra a gondolataiba merült.

– Érdemes-e kockára tennem ezeknek az embereknek az életét, hogy előadjak egy olyan tervet, amiből láthatóan senki sem kér?

Ezúttal Mitch előzte meg Urmot.

– Ezek a fiúk önként jelentkeztek az ön szolgálatára, királyn… úrnőm. A leginkább úgy tiszteleghet az emlékük előtt, ha folytatja.

Maldora dühös mozdulattal törölte ki a szeme sarkából kibuggyanó könnycseppet.

– Igaza van, kapitány…

A jós izegni-mozogni kezdett, mintha valami nagyon kikívánkozott volna belőle.

– Mondani akarsz valamit? – kérdezte az elnöknő.

– Távolabb még többen várakoznak, úrnőm.

– Kik?

– Férfiak, akik meg akarják ölni. Sokan vannak. Nem kellene arra mennünk.

A jós meglepően hangosan és érthetően beszélt.

Maldora letérdelt hozzá és a vállára tette a kezét.

– Nem vezet más út a Montparnasse felé…

– Ezt csak az itteniek terjesztik.

– Azt akarod mondani, hogy létezik egy másik útvonal is?

– Igen, úrnőm. Az itteniek elrejtették a bejáratát.

– Hogy így kényszerítsenek mindenkit arra, hogy át keljen haladnia az átkozott fizetőkapujukon.

– Igen, úrnőm.

Maldora felállt, és megtornáztatta a lábát.

– Oda tudsz minket vezetni?

– Igen, úrnőm, de ahhoz vissza kell mennünk valamennyit.

– Miért nem szóltál hamarabb?

Ionale a kezét kezdte tördelni, mintha felzaklatta volna a kérdés.

– Hát… Azért, hogy ne… Nem… Nem tudtam…

– Nem érdekes – szakította félbe Maldora. – A lényeg, hogy végül szóltál.

– Megbízik benne?

Mitch szúrós, jéghideg pillantást kapott válaszul.

– Nélküle már egyikőnk sem lenne életben, kapitány. Kell-e emlékeztetnem arra, hogy ha nem bízom meg benne, a Felemelkedés katonáinak varenne-i támadása is váratlanul ért volna minket? Vagy arra, hogy felnyársalt volna minket az a hajtány a Varenne és a François-Xavier közötti alagútban? Ha nem kedveli, megértem, de ez még nem ok arra, hogy igazságtalanul bánjon vele. Igazságtalanul és ostobán.

Maldora ismét a jóshoz fordult.

– Vezess el minket ahhoz a másik átjáróhoz, Ionale!

A kislány bólintott, de az arcán megjelenő széles mosoly sem volt képes elfedni a tekintetében bujkáló szomorúságot.

Az, hogy az ellenkező irányban vonultak át a Durocon, újabb pánikot váltott ki. Amikor látták, hogy az elnöknő és a csapata visszafordul, a durociak azt hitték, hogy vérfürdőt akar rendezni, és sehova sem nézve menekülni kezdtek, ami csak tovább fokozta az első összecsapást követő zűrzavart. Ionale habozás nélkül, olyan határozott léptekkel haladt a folyosókon és vágányokon, mintha már számtalanszor megtette volna ezt az utat.

Egy olyan épület kapujához vezette a huszonkét fősre fogyatkozott küldöttséget, amely az oldalfalakba és a mennyezetbe simulva magasodott az egyik peron végében.

– Ez mintha a Duroci Tanács székháza lenne – kiáltott fel Urm a zseblámpájával végigpásztázva a homlokzaton. – Régebben egyszer megfordultam ott, és ilyesmire emlékszem. Az viszont elég meglepő, hogy egyáltalán nem őrzik.

– Nyilván az összes emberüket ránk küldték – bólintott Mitch.

– Biztos vagy a dolgodban? – kérdezte Maldora a jóst. – Innen indul a másik átjáró?

Ionale érthetetlen szavakat dünnyögött, de látszott rajta, hogy mélyen meg van győződve az igazáról. Urm a kapuhoz ment, és megpróbálta elfordítani a hatalmas nyitógombot, de az többszöri próbálkozás után sem volt hajlandó elmozdulni a tengelyén.

– Elbarikádozták magukat – közölte. – Nagyanyám mondta, hogy az állomások tanácsosai a Metró 2033 messze leggyávább lényei. Mindegy, a nyomorult kapujuk sem állíthat meg minket, csak egy erős faltörő kosra van szükségünk.

Találtak is egy vágánydarabot, amelyet csupán néhány meglazult és rozsdás csavar rögzített a talpfákhoz. Négy ember megemelte a lámpák fényénél, majd néhány lépésnyi lendületet véve nekirontottak vele a kapunak. A szárnyak hangos nyikorgással megmozdultak, de nem engedtek. Hatszor kellett próbálkozniuk, hogy a kapu hatalmas recsegéssel-ropogással meghasadjon, és rés támadjon rajta. A következő roham után a kapu végre megadta magát, és szélesre tárult előttük. Urm lámpával a kézben berontott az épületbe, majd néhány pillanat múlva visszatért hozzájuk.

– Szabad az út! – közölte.

Benyomultak a fotelekkel, szőnyegekkel és dohányzóasztalokkal berendezett első terembe. A zseblámpák fényében egy több lépés széles dombormű alakjai bontakoztak ki előttük. Maldora közelebb lépett és figyelmesen tanulmányozta a kőbe dermedt félig ember, félig állat alakokat, amelyek mintha csak arra vártak volna, hogy az alkotójuk visszatérjen és egyetlen kegyes érintésével életre keltse őket.

– Ezeknek a szobroknak megvan a legendája – magyarázta Urm. – Úgy tartják, hogy azokból az időkből származnak, amikor az első menekülők megtelepedtek a Metró 2033-ban. Mindez persze azt feltételezi, hogy valóságosnak fogadjuk el a felszínre vonatkozó mítoszokat.

– De miért csinált belőlük állatokat a szobrász?

– Ez nyilván arra utal, hogy a túlélésért folytatott harc időszakában az állati ösztönök veszik át a hatalmat az emberben.

– Ha elnézem, hogy mi zajlik körülöttünk, úgy érzem, hogy folyamatosan ilyen időket élünk…

Urm kristályosan csilingelő hangon nevetett fel.

– Az emberiség története másról sem szól, mint a létért, a túlélésért folytatott harcról – mondta, majd elindult a lépcső felé, amely az egyetlen kijáratnak tűnt a teremből, ahova a kapun át jutottak.

Felérve a lépcsőn két újabb ajtót pillantottak meg. Az egyik a tanácsteremé volt, legalábbis az asztal köré állított négy darab párnázott karszék és az állomás nyilvántartásait tartalmazó iratszekrény erre utalt, a másik viszont nem nyílt ki, amíg puskatussal be nem törték. Mitch és Urm berontott a sötét szobába, ahol egy nő és két férfi üldögélt mozdulatlanná dermedve. Szemmel láthatóan rettegtek.

– Önök a tanács tagjai? – kérdezte az ifjú varenne-i.

Az egyik férfi, akinek hosszú, ősz haja keskeny vállát verdeste, dünnyögött valamit, amit akár igenlő válasznak is lehetett érteni.

– Ki utasította magukat, hogy öljék meg Maldorát? – folytatta a kérdezősködést Urm szigorú hangon.

– Nem értem, miről beszél – válaszolta az ősz fürtjei és az arcán futó ráncok ellenére fiatalos külsejű nő.

Urm elé lépett, és tiszta erejéből pofon vágta. A tanácsosnő feje akkora lendülettel csapódott oldalra, hogy szinte rábukott a másik vállára. Az ajkába harapott, hogy ne kiáltson fel fájdalmában.

– Ne szórakozzon velem, tanácsos asszony! Miért zárkóztak be ide?

– Csak az állomást érő támadás esetére meghatározott vészhelyzeti protokollt követtük, uram – szólt közbe az őszes sörényű férfi.

– Az embereik ezer jegyet követeltek tőlünk az áthaladás fejében – dörrent rájuk Mitch. – Az ilyesmi felér egy hadüzenettel.

A nő váltott néhány szót a társaival, majd így szólt:

– Nem kaptak ilyen utasítást, önállóan cselekedtek, és emiatt felelősségre is fogjuk őket vonni.

– A katonák soha nem mennek a saját fejük után – vetette ellen Urm. – A parancsot nyilvánvalóan önök közül adta ki valaki.

– Igencsak magabiztosnak tűnik, fiatalember. – A tanácsosnő arca egyre duzzadtabbnak, egyre vörösebbnek tűnt. – Elég magabiztosnak ahhoz, hogy megüsse a Duroci Tanács egyik tagját.

Urm meghajolt.

– Urm vagyok, a varenne-i tanácsos, Ière unokája, szolgálatára, asszonyom.

– Ugyanolyan arcátlan, mint a nagyanyja – nézett fel rá a nő.

– Gondolom, az apámtól, Xavtól egy árva fityinget sem kértek, amikor át akart vonulni a csapatával, pedig nyilvánvalóan tisztában voltak azzal, hogy a Felemelkedés arra készül, hogy lemészárolja a teljes varenne-i lakosságot és velük a Bac elnökét, Maldorát is.

– Honnan tudtuk volna, fiatalember? Nem vagyunk beavatva azokba a tervekbe, amiket a főpásztor és a…

Egy újabb, az elsőnél is erősebb pofon csattant a tanácsosnő jobb orcáján, aki ezúttal már le is zuhant a székéről. Az ősz hajú férfi segített neki felkelni a földről.

– Magának elment az esze! – tiltakozott.

– Urm, így nem lehet viselkedni egy nővel!

Az ifjú varenne-i indulatosan pördült meg Maldora szavaira, aki Ionale kíséretében éppen akkor toppant be a szobába. Dühösen Urm felé indult, aki akkor már nyugodtan, az arcán csúfondáros mosollyal nézett vissza rá.

– Két módon végződhet ez a történet, úrnőm – mondta derűsen. – Vagy addig pofozom, amíg nem kezd el beszélni, vagy addig pofozom, amíg valamelyik társa nem kezd el beszélni.

– Az új világban nem használunk efféle módszereket.

Urm a tanácsosok felé fordította a zseblámpáját. A nő szája szegletéből vér szivárgott.

– Az új világ még nem érkezett el, úrnőm – válaszolta nyugodtan. – Ezek az emberek még használják az ön által elutasított módszereket. Ön nálam sokkal jobban ismeri a hatalom boszorkánykonyháját, és pontosan tudja, hogy nem lesz képes érvényt szerezni a Szövetség tervének anélkül, hogy bepiszkítaná a kezét. Mindössze három állomásra tette be a lábát, amióta elindult a Bacról… Az egyiken meg akarták mérgezni, a másik kettőn pedig kis híján meggyilkolták. Hosszú út vár még önre, mire valóra válthatja a tervét, de ha továbbra is gyengének mutatkozik, nem is fog sokkal messzebb jutni. Nyilvánvaló, hogy ezek az emberek összeesküvést szőttek ön ellen, és tudni akarom, hogy kivel, miért… Tudni akarom, hogy kik az ellenségei, mert le akarok számolni velük, és ha erről van szó, igen, addig fogom pofozni ezt a nőt, amíg még marad valamennyi bőr az arcán.

Mitch hevesen, egyetértően bólogatott. A varenne-i ifjú szavai nyílként fúródtak Maldora szívébe és ölébe, és most is ugyanaz a zavarba ejtő, kába és mámoros érzés fogta el, mint mindig, ha Urm zabolátlan szenvedélyével találta magát szemben.

A székén görnyedő tanácsosnő felé fordult.

– Kapott parancsot arra, hogy akadályozza meg az áthaladásomat?

A nő rémült pillantást vetett Urmra, szólásra nyitotta a száját, de abból csak némi véres nyál csorgott ki.

– Igen vagy nem? – Mitch kezdte elveszíteni a türelmét.

Az ősz hajú férfi válaszolt.

– A Montparnasse-i Tanács és a Felemelkedés meghódított területnek tekinti a Durocot, és akként is bánik vele. Közvetlenül utasítják a milíciánk tisztjeit, és a megkérdezésünk nélkül emelik le a részüket az útdíjakból befolyó bevételekből is. Eleinte még elfogadható százalékot vettek le, de most már csak morzsákat hagynak meg nekünk.

– És maguk nem tiltakoznak? – döbbent meg Urm.

– Azt a társunkat, aki legutóbb felemelte a szavát, felszínre taszításra ítélték. Még az utódlását sem tudtuk megoldani, mert senki sem akar már bekerülni a tanácsba. Az állomáscsoport csak azért nem annektált minket még hivatalosan, mert nem akarja, hogy bárki úgy gondolja, köze van az útdíjhoz. Mi megpróbáltunk véget vetni az útdíj behajtásának, amit ma már az összes metrólakó csak „rablásként” emleget, és amiből több kárunk származik, mint előnyünk, de a Montparnasse-i Tanács nem engedte, kényszerített bennünket, hogy folytassuk. Szóval, igen, hölgyem, elképzelhető, hogy a katonáink kaptak olyan parancsot, hogy tartóztassák fel önöket, de az utasítás nem tőlünk érkezett.

– A végeredmény pedig az, hogy katonájuk alig, bulterük pedig egyáltalán nem maradt, úgyhogy immár szinte tökéletesen védtelenek.

Az ősz hajú férfi előreesett vállal, görnyedten bámult maga elé néhány pillanatig.

– Képesek voltunk-e bármikor, akár csak egyetlenegyszer megvédeni magunkat? – mormolta maga elé. – Az állomásunk soha nem tudott szembeszállni a Montparnasse hegemóniájával, és hiába az útdíjból befolyó rengeteg pénz, képtelenek voltunk megszervezni magunkat, most pedig már végképp tehetetlenek vagyunk.

– Csatlakozzanak a tervemhez, és találunk majd megoldást az önök problémáira is – jelentette ki Maldora.

– Elkésett, hölgyem. Nincs senki, aki képes lesz megakadályozni a Montparnasse-t abban, hogy akár a tanács, akár a Felemelkedés nevében igájába hajtsa az egész Balpartot.

Maldora megrázta a fejét, majd szórakozottan hátrasimította a rakoncátlankodó hajfürtjeit.

– Nincs még késő, uram. Csak a szavazatukra van szükségem.

A tanácsos rászegezte áttetszően kék szemét, de Maldora rezzenés nélkül állta a tekintetét.

– Önnel együtt úgy gondolom én is, hogy új világnak kell megszületnie a Metró 2033-ban – mondta halkan, majd hirtelen leszegte a fejét.

Maldora látta, hogy könnyek csorognak a férfi ráncoktól barázdált arcán.

– Ennyire elszomorítja az új korszak eljövetele?

Az idős férfi nagyot sóhajtva felegyenesedett.

– Nem erről van szó, hölgyem. Két fiam szolgált az állomás seregében…

14.
A KŐFEJTŐ

– Látsz valamit?

Juss fejlámpája már jó ideje kialudt. Egyre csak szűkült a járat, amin elindult Plaisance-szal, úgyhogy folyamatosan attól rettegett, hogy egyszer csak elakadnak, és vissza kell fordulniuk. Amennyire örült, hogy maga mellett tudhatja a nájtot, legalább annyira gyűlölte az érzést, hogy ki van neki szolgáltatva a járatot teljesen kitöltő vaksötétben. Elfelejtett tartalék elemet vagy egy másik világítóeszközt, olajlámpát, mécsest vagy akárcsak egy egyszerű gyertyát és gyufát hozni magával.

Nem igazán tisztult még ki a feje, amióta Ta Li ellenmérge visszahozta az életbe. Amikor kinyitotta a szemét, úgy érezte, mintha egy hűvös és sötét helyen tett hosszú utazásról tért volna vissza, aztán meglátta Plaisance nyugtalan arcát, és hirtelen visszatértek az emlékei. A mandarin a jelek szerint betartotta, amit ígért. Ta Li egyébként néhány pillanattal később már be is lépett a gyengén megvilágított szobába, és őszintén megkönnyebbültnek tűnt, hogy életben találja.

– Már kezdtem azt hinni, hogy nem hat az ellenméreg – mondta. – Ha nem tértél volna magadhoz, saját kezűleg vágom el a füves ember torkát, akitől vettem.

Ta Li leült Plaisance mellé.

– Most már végre ehet és pihenhet ez a lány… Jó ideje nem volt hajlandó lenyelni egy falatot sem, egy pillanatra sem hagyott magadra, mióta visszaértek veled az embereim. Azt hiszem, tényleg nagyon ragaszkodik hozzád.

Elnevette magát.

– A kis kirándulás nagyjából hétmillió jegyet hozott a konyhára. Elég sok pindigó is volt, és mivel egyetlen pindigó százezer jegyet ér, csak abból összejön egy kisebb vagyon. Valószínűleg az az alávaló Fo Ca lehetett Kis-Kína, vagy eltekintve két-három versailles-i nagykereskedőtől, talán az egész Balpart leggazdagabb embere. Nem sokra ment a tíz testőrével és a kutyáival. Elterjesztettük, hogy egy kóbor banda végzett vele, az mészárolta le az embereit, gyújtotta fel a házát és rabolta el a feleségeit.

– Tényleg, a feleségei – hebegte Juss. – Mit lett velük?

Ta Li egy pillanatra elhallgatott.

– Amúgy is rabszolgák voltak, ugyebár… Szétosztottuk őket a mandarinok között, ők aztán már azt kezdenek velük, amit akarnak. Én is szereztem egyet. Ha elég ügyes és engedelmes, még a feleségem is lehet.

Felállt, elindult, aztán már a kilincset szorongatva visszafordult.

– Fo Ca vagyonának egy része téged illet majd, ha kilépsz, miután felfedezel nekem, mondjuk, három új állomást… Utána visszakapod a szabadságodat, és nem kell majd aggódnod a jövő miatt.

Kinyitotta az ajtót, majd hozzátette:

– A mandarinok tanácsa hamarosan felavatja a rólam elnevezett új állomást, amely ezzel azonnal a Kis-Kína állomáscsoport részévé válik. Most pedig, ifjú társam, hagylak még pihenni.

Juss hamar erőre kapott. A méregnek annyi utóhatása volt, hogy hajlamosabbá vált a szórakozottságra, a figyelmetlenségre, mintha a szer továbbra is árnyékot vetett volna az agya bizonyos területeire. Daub bandájának két életben maradt tagja, a melléjük rendelt tucatnyi, állig felfegyverzett smasszból álló egység és az azt vezető Sa Ma tehát munkához látott. Elmentek a közelgő felavatására váró Ta Li állomásra és új átjárók után kutatva felderítették a környékét, de csak egy keskeny hasadékot találtak az egyik kőomlás mögött. A nájt ment előre.

– Hallod? – kérdezte Plaisance.

Megállt Juss előtt, akiről csak úgy patakzott a veríték, ahogy a szűk járatban ide-oda tekergődzve próbálta előrepréselni magát. Juss mozdulatlanná dermedve hallgatódzni kezdett, majd egy idő után ő is meghallotta azt a távoli zúgást, morajlást, amelyre Plaisance figyelt fel, és amely mintha a föld gyomrából szűrődött volna ki.

– Életemben nem hallottam még ilyesmit – sóhajtotta Juss.

– Mintha szörnyek lennének…

Jussnek nem is kellett látnia Plaisance arcát, hogy tudja, a lány félholt az ijedtségtől.

– Te csak ne félj semmitől! Ha vannak is szörnyek, túl nagyok ahhoz, hogy beférjenek az ilyen szűk helyekre…

– Az lehet, de mi várhat ránk beljebb?

– Ahhoz előbb beljebb kellene jutnunk, de pillanatokon belül a végére érünk ennek a járatnak.

– Nem hiszem. Az arcomon érzem, hogy mozog a levegő.

– A levegő mindenhol, a legapróbb résen is átfér, nem úgy, mint mi.

– Még nem is mondtam neked, Juss…

– Mit?

– Hogy baromira örülök, amiért eljöttél értem és kiszabadítottál.

– Ugyan már, egy védelmezőnek ez a dolga.

Juss, annak ellenére, hogy látszólag közömbösen válaszolt, a lelke mélyén rettenetesen örült a nájt szavainak.

Minden korábbi várakozásával ellentétben, a járat egy idő után kiszélesedett és végül egy olyan alagútba futott bele, ahol már két lábra is állhattak. Juss megtapogatta a sima és egyenes falat, amit nyilvánvalóan emberi kéz emelt, mert a leszakadó föld soha nem végzett ilyen tökéletes munkát. Hirtelen gömbölyű és kemény tárgyakat érzett az ujjai alatt, amelyek aztán hatalmas zörgéssel zuhantak le a helyükről.

– Ez meg mi?…

– Egy csomó koponya – mondta Plaisance.

– Egy katakombába értünk volna? Pedig errefelé nem igazán számít ilyesmire az ember.

– Párás a levegő… Te nem úgy érzed?

– Nem lehetünk messze a Szajnától…

Juss egy lépésnyire sem látott el, mintha itt még sűrűbbé vált volna a sötétség, és a legapróbb nesz sem hallatszott az ismét beálló hatalmas csendben.

– Most mi legyen? – suttogta Plaisance.

– Emlékszel, mit mondott Daub? Amíg tovább lehet menni, nem állunk meg.

– Valahogy rossz érzésem van…

– Az előbbi zajok miatt?

A kis nájtnak ki sem kellett nyitnia a száját, hogy Juss tudja a választ.

– Lehet, hogy jobban tettem volna, ha otthagylak Fo Cánál.

Ahogy kiszaladt a száján ez a néhány szó, azonnal bánni kezdte, mert érezte, hogy megbántotta a társát. Plaisance nehezen, fájdalmasan kapkodta a levegőt. Juss igyekezett jóvátenni a baklövését.

– Nem úgy gondoltam, Plaisance! Tudod, hogy sohasem hagytalak volna ott annál a szemétláda öregembernél, de mi, fegyverkereskedők nem tojhatunk be, érted? Ha nem megyünk előre, nem találunk több fegyvert, gyertyát, elemet, semmi olyasmit, amit el lehet adni, és akkor nem lesz semmi hasznunk.

– Nincsenek már fegyverkereskedők – suttogta a kislány sírós hangon.

– Amíg mi ketten életben vagyunk, létezik a banda. Abból a pénzből, amit majd kapok Ta Litől, simán összeszedünk még néhány embert… Mi leszünk a főnökök, te meg én… Szóval nem kell megijedni minden apró zajtól, amit hall az ember… Talán csak macskák vagy kutyák marakodtak egymással, mert én, amióta a Metró 2033-at járom, még soha nem akadtam össze egyetlen szörnnyel sem. Ha léteznek egyáltalán, csak a mi fejünkben.

Plaisance néhány pillanatig hallgatott, majd Juss vállgödrébe fúrta az arcát.

– Odamegyek, ahova te mondod, Juss.

A katakombán át olyan hatalmas katlanba jutottak, amelyből elég sok akadt a Balpart mélyén. Jussnek elég volt megérintenie a földön és a kopár sziklafalon futó éles peremeket, és már tudta, hogy egy régi kőfejtőben járnak.

– Látsz még valamit, Plaisance?

– Valamivel odébb, egy félig leomlott parkoló van tele autóval.

– Autók? Ez biztos?

– Egy csomó van belőlük, összevissza, félig összetörve hevernek egymáson.

– Kész aranybánya… Fegyverek, benzin, lámpák… Az autókban mindig rengeteg értékes dolog akad.

– Nagyon érdekelne…

– Mi…

– Hát hogy mire használták az autókat?

Juss elgondolkozott egy pillanatra, és megpróbálta  meglehetősen élénk fantáziájával pótolni a tudatlanságát.

– Nyilván laktak bennük. A motor meg a szellőztetéshez kellett.

– Nem lehetett túl kényelmes enni és aludni bennük.

– Az üléseket le lehet dönteni, hogy ágy legyen belőlük az alváshoz. Más ötletem nem nagyon van, hogy mire lettek volna jók.

– De akkor miért van kerekük?

– Csak úgy… Ha költözni akartál, csak odébb kellett tolni őket.

Plaisance, bár Jussnek nem igazán sikerült meggyőznie, beérte a magyarázattal, hiszen neki sem volt jobb ötlete. Egy dolgot biztosan tudott: a világ összes pénzéért sem lakott volna egy ilyen silány házban. Meg kellett mászniuk egy fémgerendákból és betontömbökből álló dombot, hogy elérjék az annak idején összeroskadt parkolót, amelyről az autók egy része alázuhant a kőfejtőbe, a másik része pedig fennakadt az oszlopokon vagy a fémkorlátokon.

– Elkezdjük átnézni őket, vagy először szóljunk Sa Mának? – kérdezte Plaisance.

Kéz a kézben lépdeltek az egymáshoz préselődő autók tetején, hogy átjussanak a parkolónak arra a részére, ahol már kevesebb jármű nehezítette a mozgást. Juss a törött szélvédőkön, ablakokon át mintha még a parkoló váratlan összeomlásakor a nyomorult szállásukban rekedt szerencsétlenek csontvázait is látta volna. A felbukkanásukra riadtan kezdtek menekülni az autókban fészkelő patkányok.

– Először körbenézünk egy kicsit – válaszolta Juss –, csak hogy lássuk, érdemes-e idehívni Sa Mát és az embereit. Vigyázz a fehér skorpiókkal, mert szívesen ássák be magukat az ülésekbe.

– Egy csomó szintet látok még felfelé – kiáltott fel Plaisance.

– Úgy tűnik, egy valóságos aranybányára bukkantunk.

Több autóba is bemásztak a törött ablakokon, szélvédőkön, hogy körülnézzenek, de eleinte nem igazán találtak semmi érdekeset – eltekintve természetesen a benzintől, amit a későbbiekben majd szépen begyűjtenek, átszivattyúznak nagyobb kannákba –, aztán az egyik nagyobb autóban, ahova egy tolóajtón át jutott be, és amit a vaksötétben tapogatva kutatott át, rábukkant arra a kincsre, amire a leginkább vadászott: az egyik első rekeszben egy zseblámpa lapult. Az eredeti elem persze már rég lemerült, de volt ott még egy rakás, bontatlan csomagolású tartalék elem. Az egyiket kibontotta, és becsúsztatta a lámpába, majd hangos diadalkiáltásban tört ki, miután megnyomta a kapcsolót, és vakítóan erős fény árasztotta el az autó belsejét.

– Mi történt? – kérdezte ijedten Plaisance, és a tolóajtón át ő is bemászott a kocsi belsejébe.

– Találtam egy lámpát! Neked ez nem nagy dolog, de nekem olyan, mintha rábukkantam volna a szememre.

– Én vagyok a szemed, Juss… Te magad mondtad.

– Persze, de én is szeretem látni, hogy mi van körülöttem. Lehet, hogy a jövőben már mindenki nájt lesz.

Sorra bemásztak a legalsó szinten található összes olyan autóba, ahova csak tudtak. Előkerült egy nagy bőrzsák, kiszórták belőle a ki tudja mióta penészedő dohos ruhadarabokat, és abba gyűjtötték össze, amit találtak: a két megtöltött pisztolyt és a tartalék lőszert, amire egy olyan autóban bukkantak, aminek a tetején egy nagy, törött műanyag búra volt; a három további zseblámpát, a hat bőrtárcát, amiben régi érmék és bankjegyek lapultak, a körülbelül kétezer darab metrójegyet, amelyek már önmagukban is mesés zsákmányt jelentettek, nem beszélve a cipőkről, a kabátokról, a kalapokról, a tisztálkodószerekről és az egyéb használati tárgyakról, amelyeket majd a későbbiekben akartak begyűjteni. A metrólakók közül sokan keresték azt a fekete és rugalmas anyagot, amiből a kerekek készültek, hogy aztán matracokat, ülőalkalmatosságokat vagy játékokat készítsenek belőlük, de voltak olyanok is, akiket főleg az ülések érdekeltek vagy az ablakok, és olyanok is, akiket a motor különböző darabjai… Egyszóval kész kincsesbányára leltek.

Juss nem emlékezett arra, hogy Daub bandája hasonlóan gazdag zsákmányra bukkant volna bármikor. Ha ő és Plaisance saját maga gazdálkodhatott volna a felfedezett kincsekkel, egy csapásra meggazdagodhattak volna, de egy majdnem felnőtt és egy még csak nem is felserdült gyerek képtelen lett volna megvédeni magát a Balparton ólálkodó rengeteg ragadozótól, úgyhogy egyelőre szükségük volt Ta Li és a smasszok védelmére, tehát tájékoztatniuk kellett Sa Mát a felderítő út eredményeiről.

– Egyelőre elég lesz – mondta Juss. – Úgyis visszajövünk még Sa Mával és a többiekkel.

Ugyanazon az úton indultak vissza, amelyen jöttek, az egyetlen különbség az volt, hogy Juss most már tudott világítani magának, és látta, hogy hova lép. Még a súlyos zsák sem zavarta, derűsen kapaszkodott fel a fémoszlopok és a törmelékhalmok között, amelyek megakadályozták, hogy a megrogyott parkoló teljesen összeomoljon. Ahogy bevilágított a résekbe, hasadékokba, látta, hogy a törmelék alatt is nagy a mozgás, a nyüzsgés, mintha az élet bizonyítani akarta volna, hogy még a legkedvezőtlenebb körülmények között sem adja fel, és makacsul kitart.

A hatalmas üreg alján vonultak éppen, amikor hirtelen üvöltéseket hallottak, amelyek aztán visszhangosan verődve ide-oda a hatalmas boltozat alatt, csak nehezen, lassan ültek el. Plaisance dermedten bámult a sötétbe, a szeme úgy fénylett az igyekezettől, mintha lángok lobogtak volna benne.

– Látsz valamit? – kérdezte suttogva Juss.

– Mintha… Mintha…

– Mondd már!

– Mintha valamik mozognának…

– Nem lehetne egy kicsit pontosabban?

– Mintha valamik mozognának a sötétben, de nem tudom, hogy mik azok.

Az üvöltések másodszor is belehasítottak a csendbe. Olyan volt, mintha a hangok gyorsan közeledtek volna hozzájuk, mintha a lények, akiktől származtak, minden pillanatban szétszaggathatták volna a sötétség függönyét, hogy a kővé dermedve álló két emberi lényre vessék magukat.

– Én sem tudom, hogy mi ez, de az tiszta sor, hogy a lehető leghamarabb el kell tűnnünk innen – mondta Juss. – Visszafordulunk, és meglapulunk az egyik autóban.

Futva tették meg az utat, fürgén felkapaszkodtak a törmelékdombon, az elgörbült acéloszlopok között, leszökkentek a parkoló első szintjére, és beugrottak a nagy autóba, ahol az első zseblámpát találták, gondosan behúzták az oldalajtót, és beültek az első két ülésre, ahonnan tökéletes kilátás nyílt az alattuk elterülő katlanra. A lámpa csupán harminclépésnyi sugarú körben világított, de ez elég volt ahhoz, hogy követhessék a szörnyek mozgását, ha azok is megpróbálnak majd bejutni a parkolóba.

Ismét elcsendesedett körülöttük minden, de csak a zombixok repdestek a sötétben, azok a több állomáson is előforduló fekete szárnyú lepkék, amelyek a denevérek legfőbb táplálékát adták. Mivel biztonságban érezték magukat, jó ideig elkucorogtak a minden egyes mozdulatukra nyikorogni kezdő üléseken.

– Indulnunk kellene – mondta Juss. – Sa Ma már biztos aggódik miattunk, bár kétlem, hogy az a jobbparti anyaszomorító aggódott már életében bármiért is.

– Félek, Juss – sóhajtott fel Plaisance.

– Nem kell. Szerintem a vadállatok, akiket hallottunk, a másik irányba indultak el.

– Közel van a víz. Lehet, hogy inni mentek.

– Honnan tudod te azt? Már hogy hol van a víz?

– Párás lett a levegő. Mint amikor a Szajna közelében jár az ember.

– Hallottuk volna a víz locsogását… A vizet mindig lehet hallani. Mindenesetre, ha lenne arrafelé víz, az lenne csak az igazi felfedezés. Az biztos, hogy a mandarinok kapásból fehér rák- meg haltelepet építenének oda. Tudod, mit? Itt hagyjuk a zsákot, és körülnézünk, hogy tényleg van-e víz a közelben.

A kis nájt arcát nézve nem tűnt úgy, mintha fellelkesítette volna az ötlet. Juss előhúzta a zsebéből a pisztolyt, amit Ta Litől kapott, hogy lője le Entit, és meglóbálta Plaisance orra előtt.

– Akinek van egy ilyenje, annak nem kell félnie se az emberektől, se az állatoktól.

A kislány arcán boldog mosoly terült szét.

– Megtanítasz majd lőni?

– Sőt még fegyvert is kapsz tőlem, és akkor meg is tudod majd védeni magad.

– Köszönöm, Juss! – mondta Plaisance, majd odahajolt hozzá, és egy gyors kis csókot nyomott az ajkára.

Juss annyira meglepődött, hogy jobb ötlete nem lévén, gyorsan lekapcsolta a zseblámpáját, hogy ne látszódjon, mennyire zavarba jött.

Néhány pillanat múlva óvatosan előmerészkedtek a fedezékükből. Az ajtó halk nyikorgása fülsiketítő zajnak tűnt a parkolóra boruló síri csendben. Juss ismét felkapcsolta a lámpát, és ereszkedni kezdtek a törmelékhalom lejtős oldalán, majd nem arra folytatták az utat, amerre közvetlenül az üvöltések felhangzása előtt tartottak, hanem az ellenkező irányba, és megindultak a hatalmas katlan mélye felé.

A levegő egyre párásabb lett, úgy, ahogy azt Plaisance megmondta. A falak nedvesen fénylettek, a talaj pedig egyre puhább, sőt bizonyos helyeken szivacsosan lágy lett. Akkor már a partot paskoló víz locsogását hallották, amiről Juss beszélt. A sár-, föld-, hínár- és penészszagból összeálló jellegzetes illat terjengett körülöttük, amilyet csak a partközeli állomásokon, a Michelen, az Orsay-n, a Victoron, vagy a Javelen lehetett érezni.

– Ott! – kiáltott fel a nájt.

Egy apró, lekerekített földdarabra mutatott, amely tőlük ötvenlépésnyire nyúlt be a csendesen fodrozódó vízbe. Szinte futva tették meg az utat, ami elválasztotta őket a Szajnától. A lámpa fénye időnként megcsillanva borzongott bele a dobogó lépéseik által keltett finom rezgésekbe. Mint mindig, ha a folyót figyelte, most is elámult a szépségén, a fenséges és titokzatos nagyságán. Mivel egyetlen metrólakó sem merészkedett át a túlpartra, senki sem tudta, hogy milyen széles valójában. Akadtak olyanok, akik azt állították, hogy nincs is vége, vagy hogy attól a feneketlen mélységtől választja el Balpartot, amely, ha a folyó nem lenne, már rég elnyelte volna az egész Metró 2033-at. Egy sor olyan rege és legenda keringett a Szajnáról, amit főleg a halászok terjesztettek. Gyakran vádolták őket azzal, hogy szeretnek nagyokat mondani, hogy szeretik magukat a valóságosnál bátrabbnak beállítani, de akkor is ők voltak azok, akik a legtöbbet tudták az éltető nagy folyóról. A kevésbé nagyszájúak arról beszéltek, hogy egészen addig le lehet hajózni rajta, amíg azt a boltozat és a víz tükre közötti távolság lehetővé teszi, ám ez a távolság egy idő után annyira lecsökkent, hogy szinte teljesen el is tűnt, úgyhogy arrafelé már egyetlen vízi jármű sem fért volna át.

– Baromi jó kikötő lehetne itt!

Juss lelkes kiáltása még jó ideig lebegett visszhangosan a fejük felett.

– Nagy a magasság, bőven jutna hely a halászoknak – folytatta változatlan elragadtatással.

Ameddig el tudott világítani a lámpával, a boltozat és a sziklás part vonala nem közeledett egymáshoz. Mivel Plaisance nem szólt semmit, felé fordult és rávilágított.

Amikor a lámpa fényében észrevette a tőlük nagyjából tizenöt lépésnyire, a vízben álló két állatot, hirtelen megértette, hogy a kislány miért maradt néma, és miért állt dermedt mozdulatlanságba. Csak a fejük, a nyakuk és hátuk emelkedett ki a vízből, de Jussnek nem is kellett teljes egészében látni őket ahhoz, hogy tisztában legyen a méretükkel és az erejükkel, ami nagyjából a négyszerese-ötszöröse lehetett egy megtermett kutyáénak. Az egyik kitátotta a száját, és félelmetes hangon felmordult. Sárgás agyarai görbe pengéjű tőrként meredeztek a szájában. Juss megmarkolta a fegyverét, kibiztosította, majd célba vette a fehér bundájú állatot, és próbált úrrá lenni a remegésén.

– Gyere ide hozzám, Plaisance – adta ki az utasítást halkan.

A nájt nem mozdult, mintha megbabonázta volna őt a vízben lapuló két állat koromfeketén izzó szeme.

– Plaisance! – ismételte meg határozottabban. – Gyere ide hozzám, mielőtt rád ugranak!

A parthoz közelebbi állat megrázta magát, és még az elsőnél is hosszabb, hangosabb morgást hallatott.

– Itt a fegyver a kezemben, Plaisance – mondta Juss. – Meg tudlak védeni, egyszerűen csak ide kell jönnöd hozzám.

A kis nájt megfordult, és kétségbeesett pillantást vetett rá.

– Rendben, ne mozdulj! Én megyek oda hozzád.

Lassan, óvatosan, a lámpáját folyamatosan az állatokra szegezve elindult a kislány felé.

Amikor odaért hozzá, a két bestia a hátsó lábára ágaskodott, és egyre vadabb hangokat hallatva fenyegetően megmozgatták hatalmas karmokban végződő mellső végtagjukat.

Juss Plaisance elé állt.

– Ha megpróbálunk elfutni, ezek utolérnek. A fenébe is, jobb lenne még előtte leállítani őket.

Két lábra állva kétembernyi magasak voltak, hatalmas fejüket hányva-vetve lépegettek a vízben. Vajon mindez azt jelezte, hogy támadni készülnek? Juss célba vette a közelebb állót, és meghúzta a ravaszt. A torkolattűz fénye csak egy pillanatra űzte el a sötétet, de a lövés döreje lassan ült el. A fiú célt téveszthetett vagy a lövés nem ért életfontosságú szervet, mert az állat egyre hangosabban bömbölt, és olyan vadul csapkodta a vizet a mellső lábával, hogy Juss az arcán érezte a messze röppenő vízcseppeket. Ismét lőtt, és az eredmény most is ugyanaz volt. Az állat túl sokat mozgott ahhoz, hogy pontosan célozhasson. Ugyanakkor biztos volt, hogy eltalálta, mert az állat körül lassan vörös színűre váltott a víz. A szügyén vagy a szeme között kellett eltalálnia. Mély levegőt vett, hogy lehiggadjon valamelyest. Érezte, hogy Plaisance ott állt a háta mögött.

Csak és kizárólag rajta múlott, hogy mi lesz vele. Ugyanúgy, ahogy a sötétben a kislány kezében volt az ő sorsa.

Újabb hangra lett figyelmes: a második állat kihasználva azt, hogy a társa lekötötte Juss figyelmét, nagy kerülőt leírva egyre közelebb osont hozzájuk, és húszlépésnyivel távolabb hirtelen kiszökkent a partra, és hatalmas ugrásokkal megindult feléjük.

15.
NYITOTT KÖNYVEK

– Van még több is?

Roy letette Aube elé a két vastag, fényképekkel illusztrált könyvet, amely azokból az időkből származott, amikor még lakható volt a felszín, de közben az a kellemetlen, már-már fojtogató érzése volt, hogy nem csupán az apját, de az egész Metró 2033 előtt létezett civilizációt is elárulta. Aube-nak a száját sem kellett kinyitni, hogy Roy a legapróbb vágyát is teljesítse. Időnként haragudott magára, amiért befogadta a lányt, és olyan érzése támadt, mintha ő csempészte volna be a kísértés kígyóját az Édenkertbe.

A fehérbogyó-pálinka mámorát addigra makacs fejfájás váltotta fel. Csak halvány emlékei voltak a Montparnasse-ról a Sorbonne-ra, majd onnan hazáig, az Odéon negyedbe vezető útról. Az biztos, hogy megálltak, és vettek néhány elfogadható ruhadarabot Aube-nak, majd továbbmentek egy gyertya- és lámpaárushoz, aki fegyvereket is árult a pult alól, és valószínűleg egy kisebb vagyont fizettek két pisztolyért, a hozzávaló lőszerért és két tőrért – különben mit keresne két mordály és két bökő a kabátja zsebében? –, aztán belefuthattak egy agresszív társaságba, amely rátámadt a fiatal nőre, sőt az is elképzelhető, hogy néhány lövés is eldördült. A tárból mindenesetre hiányzott egypár golyó. Valószínűleg elmenekültek, és az Odéon nyüzsgő forgatagában sikerült valahogy lerázniuk a támadóikat, mert a lábában sajgó izomláz tanúsága szerint szokatlanul heves fizikai tevékenységet folytatott. Egymás mellett ébredtek, de Roynak nem volt emléke bármiféle csókról vagy cirógatásról, és egyébként is mindketten ruhástól hevertek az ágyban.

– Honnan vannak ezek? – kérdezte Aube kíváncsian felnyitva az asztalon heverő két könyv egyikét.

– Az őseim mentették meg őket a Katasztrófától, majd a Metró 2033 első korszakában tevékenykedő megsemmisítő brigádoktól, amiket emlékgyaluként és az emlékezet sírásóiként is emlegettek. Azóta mi őrizzük őket. – Roy összeráncolta a homlokát, mert azt remélte, hogy így talán enyhítheti a koponyáját hasogató fájdalmat. – Minden egyes generáció fogadalmat tesz, hogy megtanítja olvasni a fiát, aki idővel szintén őrzővé válik, és egészen addig, amíg vissza nem térhetünk a felszínre, ez a láncolat semmiképpen nem szakadhat meg. És ennek a láncnak én vagyok az utolsó szeme. A leggyengébb láncszem…

– Miért mondod ezt?

Roy igyekezett témát váltani, de a mosolyában továbbra is keserűség bujkált.

– Nincs gyermekem, és ráadásul felfedtem a titkot egy idegen előtt, szóval kétszeresen is megszegtem az eskümet.

Aube hirtelen elérzékenyült, ahogy elnézte a lakás halványan derengő fényei között ücsörgő vendéglátóját. Kicsit bánta is, hogy kihasználta a részegségét és háromszáz pénzért ruhát és fegyvert vetetett vele. Úgy tervezte, hogy addig marad nála, amíg el nem ül a kavarodás, és el nem felejtkeznek róla. Roy nem az a fajta volt, aki arra kényszerítette volna, hogy a vendéglátásért cserébe lefeküdjön vele, ami jó dolog volt, mivel Aube a leghalványabb vágyat sem érezte iránta, és a szabadságát visszanyerve egyáltalán nem volt kedve folytatni ugyanazt a perverz színjátékot, amire a Felemelkedés főpásztorával és a korábbi szeretőivel kényszerült.

– Ami a gyereket illeti, van még időd, amúgy pedig te is tudod, hogy a titkokra előbb-utóbb mindig fény derül.

Roy nehezen tért magához, hogy egy efféle szépség csöppent az otthonába. Úgy érezte magát, mint Quasimodo A párizsi Notre-Dame című regényből, amit legalább tízszer olvasott. Természetesen Aube volt Esmeralda, a gyönyörű cigánylány… Alig mert ránézni, félt, hogy a terhére van, hogy megrémiszti a csúfságával, és csak lopva csodálta fenségesen tiszta arcvonásait, szédítően érzéki ajkait – bár kissé zavaros emlékei szerint a lány megcsókolta az Indulási csarnokban, de már akkor úgy érezte, hogy a jelenet csak a képzeletében játszódott le –, karcsú nyakát, lágy hullámokban aláomló fekete haját (lehet, hogy ez az a szín, amit más könyvekben ébenfeketének hívnak?). Egyrészt nyugodtan gondolhatta volna azt, hogy a szerencse végre rámosolygott, és egy ilyen gyönyörű nő felbukkanása annak a jele, hogy a világmindenség végre némi jóindulattal van iránta, másrészt viszont félt, hogy a sors csak ízetlen tréfát űzött vele, hogy éppen csak egy pillanatra nyitotta meg előtte az éden kapuját, hogy aztán durván és mindörökre rácsaphassa az orrára. Az a tiszteletteljes óvatosság, amellyel Aube lapozgatta a könyveket, csak még varázslatosabbá, még kívánatosabbá tette őt Roy szemében. Félig elnyílt szájjal, hosszan nézte a fényképeket, a türkizszínű vizet, a fehér homokkal borított partokat, a hófödte hegycsúcsokat, a hol zöld, hol sárga, hol mályvaszínben pompázó domboldalakat, a városokat, ahol az épületek reménytelenül nyújtóztak az égre, az okkerszínű sivatagokat, a határtalan erdőségeket, a végtelen pusztaságokat átszelő szürke szalagokat, a kopár sziklafalat, a méltóságteljesen hömpölygő folyókat, a felettük átívelő, autókkal teli hidakat… Roy lenyűgözve figyelte, ahogy a lány nyelvének rózsaszín hegye fel-felbukkant a hófehér fogai között, és azt számolgatta magában, hogy hány olyan könyve van még, amit szívesen lapozna végig. Mivel a jelek szerint csak és kizárólag a képek érdekelték, Roy úgy becsülte, hogy legalább háromszáz, de persze nem elképzelhetetlen, hogy ha már elég képet látott, esetleg kedve támad majd…

– Olvasni… Tényleg, tudsz olvasni?

A kérdés csak úgy kiszaladt a száján. Aube egy ideig még tanulmányozta a fényképet, amely egy hatalmas, olyan ruhátlan férfiakkal és nőkkel telezsúfolt tengerpartot ábrázolt, akiknek csak a lába közét takarta egy-egy aprócska háromszögletű anyagdarab, majd ellenségesen villogó szemmel felnézett Royra.

– Ez most komoly? Olyan vagy, mint az anyám…

Roy értetlenkedő arcot vágott.

– Csak az olvasást tartja valamire – folytatta Aube az ingerültségtől remegő hangon. – Mit ért vele? Rohadtul elvette tőle a kedvem.

– És miket lehet olvasni nálatok?

– Csak az ő írásait. Az ideje jó részét írással tölti… Úgy beszélek róla, mintha élne még, pedig már nyilván meghalt.

– Melyik állomásról jöttél?

– A Varenne-ről.

Roy meggyújtott egy újabb gyertyát, pedig az első még a feléig sem égett le.

– Ez pazarlás – méltatlankodott Aube összevont szemöldökkel.

Roy inkább hallgatott arról, hogy gyakorlatilag kimeríthetetlen készletekkel rendelkezik mindenféle fényforrásból.

– A Varenne-ről? Úgy hallottam, elég nagy felfordulás volt arrafelé…

– A Felemelkedés katonái odamentek, hogy az utolsó szálig kiirtsanak mindenkit – pontosított Aube.

– Az egyházi forrásom szerint éppen fordítva sült el a dolog: a támadókat mészárolták le. Nagyjából hatvan embert.

– A felhúzó ember volt a forrásod?

Roy egy hunyorítással válaszolt.

– És… és megbízható volt?

– Hát, ha leszámítjuk a szex- és pénzéhségét, az értesülései általában helytállóak voltak. Elég sokat fizettem neki ahhoz, hogy ne beszéljen összevissza.

– A szexéhségét én is megtapasztaltam – húzta el a száját undorral Aube, majd hozzátette: – Nem is lett jó vége a dolognak…

– Hogyan… Hogy ölted meg?

Aube kihívó pillantást vetett a beszélgetőtársára.

– Durván.

– Az mit jelent?

– Hát, ha mindenképpen tudni akarod, feltéptem a torkát a fogammal.

A válasz megerősítette Royt abban a meggyőződésében, hogy Aube megcsókolta az Indulási csarnokban.

– Akkor már értem…

– Mit?

– Hogy miért volt véríze a szádnak.

Aube dühös pillantást vetett rá, majd beleharapott a felső ajkába. A harciassága miatt időnként túl sokat beszélt.

– Azt felejtsd el! – tette hozzá.

– Á, amilyen állapotban voltam, alig emlékszem valamire…

Aube hirtelen mozdulattal becsukta a könyvet.

– Csak azért csókoltalak meg, hogy egy kicsit magadhoz térítselek – magyarázta gúnyosan. – Jobban tennéd, ha nem képzelnél bele túl sokat. Remélem, van egy másik ágy is a lakásban, mert különben más megoldás után kell néznem.

– Van még két másik hálószobám…

Roy némi keserűséggel tapasztalta, hogy hajlandó minden kompromisszumba belemenni, mindent elfogadni, hogy minél tovább maga mellett tarthassa a lányt, sőt, ha kell, akár még arra is képes, hogy az ellenkezőjét mondja annak, amit gondol.

– Miből gondolod, hogy tetszel nekem? – próbált visszavágni elég szánalmasan.

Aube kinyitotta a könyvet, és szórakozottan belelapozott.

– Hát abból, ahogy levetkőztetsz a tekinteteddel, abból, hogy folyton körülöttem ugrálsz, hogy bármit mondok, bárgyún mosolyogsz, és abból, hogy folyton a hajadat igazgatod… Olyan vagy, mint az összes férfi: képtelen vagy leplezni a vágyakozásodat. Olyan könnyű olvasni benned, mint a könyveidben.

– Már ha tud olvasni az ember – vetette oda Roy.

Aube félig dühös, félig szánakozó pillantást vetett rá.

– Ugyanolyan lekezelő vagy, mint az anyám azokkal, akiket csak tudatlanként emleget. Nem nagyon érdekel. A nagy tudatlanságomban lenne egy kérdésem.

Roy leült vele szemben, és mutatta, hogy tegye fel nyugodtan.

– Ezek a könyvek nagyon régiek?

Roy levette az oszlop tetején heverő könyvet, felütötte az utolsó lapon, és futtatni kezdte a mutatóujját a közepén futó szövegen.

– Ezt itt 2026-ban adta ki a CPI Firmin-Didot, a nyomdai jegyzékszáma 502305.

– 2026? Van ennek valami köze a Metró 2033-hoz?

– 2026 nyilván egy évet jelöl. Az év számítása a Föld Nap körüli pályáján alapszik. A Föld, a mi bolygónk, 365 nap alatt kerülte… kerüli meg a csillagát, a Napot. Mivel mi már nem látjuk, hogy miként halad a Nap az égen, mivel számunkra nem váltakoznak az éjszakák és a nappalok, és nincsenek évszakok, képtelenek vagyunk mérni az időt. Nem tudjuk, hány év telt el azóta, hogy leköltöztünk a Metró 2033-ba, sőt még abban sem vagyunk biztosak, hogy a 2033 a Katasztrófa évét jelöli.

Aube nem értett mindent Roy szavaiból, de őrületes távlatok nyíltak meg benne. Egy új univerzum villant fel előtte, és ő mindennél hevesebben vágyott arra, hogy megismerhesse, felfedezhesse. Hirtelen úgy érezte, hogy az alagutak és az állomások, a gyertyák, a petróleumlámpák pislákoló fénye, a boltozatok, a falak, a lépcsők, az emberek szűkös hajlékai, egyszóval a számára otthonos világ szánalmasan nevetséges a hatalmas, tágas és fényes, sokszínű, csodákkal és titkokkal zsúfolt felszínhez képest. Hogy voltak képesek az emberek odahagyni egy ilyen fantasztikus helyet, és bezárkózni a szűkös, egyhangú és nyomasztó Metró 2033-ba? Miféle csapás érhette őket?

– Ezek a képek, ahogy te mondod, fényképek vagy műalkotások, ugye? Tényleg a valóságot tükrözik vissza vagy csak az emberi képzelet teremtette őket?

Roy elgondolkozva futtatta végig mutatóujját a horgas orrán.

– Ezt a kérdést már én is feltettem magamnak. Ezen a ponton válik fontossá a szöveg. Arra jutottam, hogy a szavak ritkábban hazudnak, mint a képek… Pontosabban, a szavak értelmet adnak a képeknek, megmagyarázzák azokat.

Aube elgondolkozott egy pillanatra, mielőtt hirtelen elbizonytalanodó hangon feltette volna a kérdést.

– Megtanítanál olvasni?

Roy igyekezett megőrizni a nyugalmát, pedig a fejétől a lábáig végigzsibongott rajta az öröm. A lánynak nyilván hosszú időre lesz szüksége ahhoz, hogy megfejtse a betűket, hogy összeszokjon a szavakkal, a mondatokkal, hogy elolvassa az első könyvét az elejétől a végéig, hogy felfedezze a családi könyvtár polcain heverő köteteket, ő pedig nem vágyott másra, minthogy minél tovább maradhasson mellette.

Bil, a felhúzó ember a második találkozóra sem jött el, Otre pedig azon töprengett, hogy vajon elvégezte-e a munkát, amiért már részben meg is kapta a fizetségét. Pedig megbízhatónak vagy legalábbis kellően pénzéhesnek tűnt, nem annak a fajtának, akit hidegen hagy háromszáz jegy. Lehet, hogy meggyűlt a baja a papokkal? Rajtakapták Aube ketrece előtt, és most vallatják, hogy ki rendelte meg a főpásztor volt szeretőjének a megszöktetését? Lehet, hogy el fognak jutni hozzá. A Montparnasse-i Tanács tagjaként nem ítélhették felszínre taszításra, de attól még szép csendben megpróbálhatnak végezni vele akár méreggel, akár egy csavargónak öltözött bérgyilkossal. Mélyen a zsebébe kell majd nyúlnia, hogy egy fokozattal magasabbra állítva a már így is a paranoia határát súroló éberségét, megerősítse a személyes őrizetét. Ésiának is fontos szerepe lesz abban, hogy értesüljön az ellenségei mesterkedéseiről. Úgy tűnt, mintha a tanács legutóbbi ülésén való szerencsétlen szereplését követően a jós ismét kezdett megbízni benne.

A besúgóhálózata szürke kisegérkéi nem tudtak meg semmi újat Maldoráról, Aube személyében pedig a legjobb emberét veszítette el. Ha a felhúzó embernek sikerült is kiszabadítania a lányt, annak a lebukását követően a lehető leggyorsabban el kellett hagynia a Montparnasse-t. Otre nagyon sajnálta. Azóta sem sikerült rájönnie, hogy a főpásztor honnan szerzett tudomást Aube hármas játszmájáról, és gyengének, sebezhetőnek érezte magát, mivel nem látott bele tökéletesen Parn lapjaiba.

Kopogtattak az ajtaján. Otre ereiben megfagyott a vér, zaklatott gondolatok kezdtek száguldozni a fejében. Több katasztrofális forgatókönyv is lepergett előtte, végül azonban csak a két legvalószínűbb eshetőség maradt: a főpásztor bosszúja érte el vagy a Lej és a vele szövetséges tanácsosok által küldött bérgyilkos dörömböl az ajtaján.

Ismét megzörgették az ajtót. A zajra felriadó Ésia arca bukkant fel a félhomályban.

– Menj vissza a szobádba – súgta Otre. – Félek, veszélyben lennél.

– A férfi, aki az ajtódon kopog, nem a barátod, de nem ellenségként érkezett – mondta a jós.

– Akkor bújj el valahová, és figyelj!

Ésia behúzódott egy sötét zugba. Otre kiment az előtérbe, megvárta, hogy enyhüljön a szívdobogása, elhúzta a két reteszt, lenyomta a kilincset, és szélesre tárta az ajtót. A két szakállas és fehér ruháján karvértet viselő katona kíséretében odakint várakozó férfi valóban nem szerepelt a nem sokkal korábban számba vett eshetőségek között.

Otre látta a félhomályban, kissé félrehúzódva ácsorgó két testőr Kalasnyikovját, és erőt kellett vennie magán ahhoz, hogy ne csukja be azonnal az ajtót.

– Elnézést, hölgyem, hogy hívatlanul toppanok be, de szeretnék bizalmasan szót váltani önnel.

Augir lágy és behízelgő hangját hallva a tanácsosnőből egy csapásra eltűnt a félelem.

– Az embereim természetesen kint maradnak a beszélgetés idejére – tette hozzá.

Otre félreállt, és mutatta, hogy fáradjon be.

– Isten hozta, titkár úr!

Augir belépett az előtérbe, amelyet egy haloványan pislákoló gyertya világított be. Ahogy ígérte, a testőrei nem követték.

– Kényelmesebb lesz a fogadóhelyiségben.

Otre előreindult a folyosón, és bevezette a vendéget egy tágas, tökéletesen megvilágított szobába, amelyben egy asztal és három kényelmes szék állt. Mutatta Augirnak, hogy foglaljon helyet a látogatóknak fenntartott karosszékek egyikében, ő pedig leült az asztala mögé.

– Miről szeretne beszélni velem, titkár úr?

Augir keresztbe tette a lábát, és gondosan kisimította a ruháját, mielőtt válaszolt volna.

– Egy mindkettőnket aggasztó ügyről: Parn főpásztorról. Úgy vélem, és tudom, ön is így gondolja, hogy a személye veszélyezteti a Montparnasse és a Balpart egészének a stabilitását, és…

– Parn nem az ön felettese? – szakította félbe a férfit. – Az ön vallása nem a kikezdhetetlen hűségen és a legfőbb vezetőbe vetett feltétel nélküli hiten alapszik?

Halvány mosoly suhant át Augir arcán, amelyet aprólékos gonddal ápolt szakállal keretezett.

– A főpásztornak a bölcsesség megtestesülésének kellene lennie, tanácsosnő, ám nem túl nehéz belátni, hogy Parnból fájón hiányzik ez az adottság, és ha továbbra is az ön által említett feltétel nélküli hittel viseltetünk iránta, a vesztébe fogja sodorni a Felemelkedés Egyházát és vele együtt az egész állomáscsoportot. Ellenségként tekint mindenkire, aki nem osztozik a hitünkben, nekem viszont meggyőződésem, attól függetlenül, hogy az egyház szolgái vagyunk-e vagy sem, még szükségünk van egymásra.

– Azt, hogy még, úgy kell értenem, hogy hosszabb távon ugyanazok a céljai, mint Parnnak?

– Valamennyi emberi szerveződés sajátja, hogy növekedni, terjeszkedni akar, hölgyem, és ez alól a Felemelkedés sem kivétel. Ha valaki meg van győződve arról, hogy jó irányba tart, nem természetes-e, ha a lehető legtöbb embert akarja az általa követett útra terelni?

A titkár elhallgatott, és mélyen a tanácsosnő szemébe nézett.

– Időleges szövetséget ajánlok önnek a főpásztor ellen – folytatta –, majd miután sikerült rendeznünk Parn gondját, ki-ki elfoglalja ismét a maga helyét.

Otre, akinek mindaddig még nem volt személyesen dolga az ügyes, körmönfont és Parnnál jóval kevésbé kiszámítható ember hírében álló Augirral, azon gondolkozott, hogy vajon Ésia képes-e átlátni a látogatója igazi szándékait.

– Egy dolog közös bennünk – folytatta a titkár. – Ugyanazt a személyt használtuk, hogy kifürkészhessük a főpásztor legtitkosabb gondolatait.

– Aube-ra gondol?

Augir finom mozdulattal lesimította a haját.

– Elég szépen átvert vele, tanácsosnő. Azt hittem, hogy kézben tartom őt, hogy ura vagyok a helyzetnek, de aztán rá kellett jönnöm, hogy a főpásztor és ön is egy lépéssel előttem jár. Minderre akkor döbbentem rá, amikor megláttam Aube ketrecét felemelkedni az Indulási csarnokban. Nem vettem észre semmit, bambán hagytam magam bekeríteni, és ha Parnnak lenne akár csak egy cseppnyi stratégiai érzéke, kihasználta volna a kínálkozó alkalmat, és végérvényesen leszámolt volna velem, de az már legyen az ő baja, hogy nem használta ki a lehetőséget.

Az Augirral kötendő időleges szövetség ötlete rövid idő alatt megfogant Otre-ban, akit szintén leleplezett a főpásztor. Tudta, hogy szövetségesekre lesz szüksége a közeljövőben. Nem csak Parnt kellett kiiktatni minél hamarabb, de a Montparnasse-i Tanácson belül is növelnie kell a befolyását, hogy hathatósabban támogathassa Maldorát.

– Ha megegyezünk, titkár úr, miféle garanciát kapok az ön… szavahihetőségét illetően.

Augirból bántóan éles kis nevetés bukott ki.

– Nem hiszem, hogy igazán hitelesen csengene az ön szájából, amikor a szavahihetőséget emlegeti… Éppen ön, aki belekényszerítette Aube-ot ebbe a hármas játékba… Nem, asszonyom, a szavamon kívül nem adhatok egyéb garanciát. Tudom, hogy komolyan érdeklődik a baci elnöknő szövetségi tervei iránt. A főpásztor egyszer már megpróbálta megöletni a Varenne-en, akkor azonban nem sikerült, de nem adja fel, újra próbálkozni fog, és ha mi nem egyesítjük az információinkat és az eszközeinket, előbb-utóbb sikerrel is fog járni.

– És ön, titkár úr, ön támogatja Maldora tervét?

Augir elhúzta a száját, kiegyenesítette a lábát és gépies mozdulattal megigazgatta a nadrágját.

– Nem, a tervét nem támogatom, sőt eleinte kifejezetten elleneztem, de az egyesülés, az összefogás gondolata, amely egyre inkább tért hódít a Balparton, felkészíti a lelkeket az új világ eljövetelére. Úgy vélem, súlyos hiba lenne megpróbálni végezni vele, mert azzal, hogy az ellenőrzésünk alatt tartjuk, és engedjük, hogy tegye a dolgát, jórészt a mi tervünk válik valóra.

– Ha jól értem, ő vet, ön pedig arat.

A titkár felállt, és ismét végigsimította a ruháját.

– Így is lehet látni a dolgokat, hölgyem. Érzésem szerint szerencsésebb követni a mozgásban lévő erőket, mint szembeszállni velük.

Otre gépiesen rendezgetni kezdte az asztalán heverő tárgyakat.

– Ez akár az opportunizmus meghatározása is lehetne…

Úgy szaladt ki belőle ez a mondat, mint egy kósza gondolat.

– Én inkább rugalmasságról beszélnék – helyesbített Augir. – Nekünk nem kell lemészárolnunk Balpart lakosságának a felét ahhoz, hogy elérjük a céljainkat, szemben Parnnal, aki azt tervezi, hogy az utolsó szálig kiirtja a mutánsokat és az összes ellenlábasát. Azzal, hogy a legutóbbi szertartáson a felszínre taszított egy vib gyermeket és az anyját, hivatalosan is kezdetét vette ez a radikális politika, és ez a tragikus epizód felnyitotta a szememet.

Otre a lakásában rejtőző Ésiára gondolt, és hirtelen minden egyébnél sürgetőbbnek érezte, hogy megszabadulhassanak Parntól.

– Javasol-e valami konkrét akciót, titkár úr?

Augir elgondolkozott egy pillanatra. Lehorgasztotta a fejét, az arca meg-megrándult, mintha heves fájdalom gyötörné.

– Hamarosan keresni fogom, hölgyem – válaszolta végül. – Köszönöm, hogy váratlanul betoppanó vendégként is fogadott. Egy jó tanács, mielőtt magára hagynám: óvakodjon Saille-tól és Anvtól… Ez a két tanácsos olyan, mint a szorbonella.

Saille? Anv? Otre mindig is jelentéktelen és ártalmatlan figuráknak tartotta őket, de az utóbbi idők eseményei rádöbbentették, hogy a tanács egyetlen tagját sem hagyhatja figyelmen kívül. Azt is elhatározta, hogy haladéktalanul ráállít valakit a Felemelkedés titkárára, utánanézet a szokásainak, a szexuális irányultságának, a gyengeségeinek, a kicsiknek és a nagyoknak egyaránt, hogy ha egyszer majd eljön – mert előbb vagy utóbb el fog jönni – az elszámolás pillanata, legyen megfelelő ütőkártya a kezében.

– Engedelmével távozom!

– Kikísérem.

A két testőr előreszegezett Kalasnyikovval bukkant elő, mihelyt kinyílt az ajtó a titkár előtt.

– Amint lehet, jelentkezem – ismételte meg Augir, majd elnyelte az állomás sötétje.

Otre várt még egy pillanatot, majd becsukta az ajtót.

– Ésia! – kiáltotta.

– Itt vagyok.

A jós olyan gyorsan termett ott, mintha végig a tanácsosnő mellett állt volna.

– Mit gondolsz?

A kislány szája először hangtalanul mozgott, majd beszélni kezdett, és egy szuszra mondta el, amit közölni akart.

– Ebben a férfiban időnként nagyobb sötétség honol, mint a Balpart legeldugottabb zugában, máskor meg olyan, mintha nem lenne benne semmi, mintha olyan üres lenne, mint egy régóta halott rák páncélja.

– Mit akar?

Görcsös remegés futott át Ésián, mintha hányni készült volna.

– Az a rengeteg szörnyűség benne… – mondta akadozva. – Azokat akarja elfelejteni… Azoktól menekül…

– Miféle szörnyűségekről beszélsz?

– A férfi, akit az apjának tart, olyan emberekre bízta, akik megkínozták, megcsonkították… Úgy érzi, hogy csak a főpásztori trónon lelhetne rá a békére, de téved, nem találhat rá soha, úgyhogy azt a szenvedést méri majd másokra, mindenkire, amit neki kellett kiállnia.

– Milyen csonkításról beszéltél?

Kövér, csillogó könnycseppek folytak végig Ésia arcán. Otre a folyosón utolsóként pislákoló gyertya fényénél is látta, hogy vér keveredik beléjük.

– Levágták a bőrét ott, ahol… szóval ott, ahol látszik, hogy a fiúk és a lányok másmilyenek… – dadogta a jós.

– Azt akarod mondani, hogy levágták… a fiús szervét?

– Nem vágták le, ott hagyták a helyén, de megnyúzták. Minden áldott nap fertőtlenítenie kell egy főzettel, és ez iszonyú kínokkal jár… iszonyúakkal…

– Soha nem láttam rajta, hogy olyan szörnyű fájdalmakat állna ki, mint amikről…

Otre előtt hirtelen felvillant a kép, ahogy valami furcsa, fájdalmas kifejezés rángott át Augir arcán nem sokkal a távozása előtt. A kislány egész teste remegni kezdett.

– Megtanulta nem kimutatni, de az emésztő gyötrelem egy pillanatra sem tágít mellőle, és ha ő lesz a Felemelkedés főpásztora, az egyház összes tagjára, a Balpart összes lakójára ez a sors vár.

Otre átölelte a jóst, és gyengéden ringatni kezdte.

– Ilyesmi nem történhet meg. Nem fogunk egy szörnyeteg helyére egy másikat ültetni. Ha megszabadulunk Parntól, Augirral is foglalkozom majd.

MAGÁNYOK

Jó ideje varenne-i tanácsos vagyok. Egyrészt azért határoztam el, hogy írni fogok, mert így a feljegyzéseim fennmaradnak, és az utódaim, amikor csak akarják, elővehetik, tanulmányozhatják, másrészt pedig azért, mert ez a tevékenység segít tisztázni a gondolataimat.

Sajnálatos módon nem a gyermekeim fogják az életművemet forgatni, mivel ki-ki a maga módján, de Xav fiam és Aube lányom is makacsul elutasítja, hogy megtanuljon olvasni, gondolom, elsősorban azért, hogy éreztessék az anyjukkal, mennyire gyűlölik. Mindig, mindenben a szöges ellentétét teszik annak, amit mondok, nem kérnek a tanácsaimból, egyetlen gondolatuk az, hogy miként menekülhetnének a vagonból, amelyben lakunk, és miként tudhatnák magukat a lehető legmesszebb tőlem. Előfordult – ma már belátom –, hogy kemény voltam velük, hogy megbüntettem, talán meg is aláztam őket, de mindig az ő érdekükben tettem. Az élet nem könnyű a Balparton, és szerettem volna megedzeni a jellemüket. Ha képesek vagyunk vizelettől bűzlő ruhában elviselni a felnőttek gúnyolódásait, vagy túlélni ötven korbácsütést, valószínűleg a legnehezebb helyzetekből is ki tudjuk verekedni magunkat. Mindazok, akikben megvan a kíváncsiság és főleg a képesség, hogy átolvassák a gyermeteg betűkkel iderótt soraimat, minden bizonnyal azt fogják gondolni, hogy gonosz nő vagyok. Bizonyos szempontból igazuk is lesz: soha nem haboztam ármányhoz vagy erőszakhoz folyamodni, ha a családomban, a varenne-i lakosság körében felmerülő vagy más állomásokkal kialakuló konfliktusokat kellett megoldanom. A saját késemmel heréltem ki a férfit, aki megpróbált megerőszakolni, egy másiknak, aki sértegetett, kiontottam a belét, a nőnek pedig, aki azzal vádolt meg (amúgy jogosan), hogy összefeküdtem a férjével, elvágtam a torkát, egyszóval nem sorolnám fel az összes gaztettemet, talán ennyi is elég az olvasónak, hogy valamiféle képet, véleményt alkosson rólam, ugyanakkor viszont hibát követne el, ha beérné a személyiségem egyetlen oldalával. Ahogy mindenki, én is sokféle vagyok, és nyugodt szívvel, büszkén állíthatom, hogy mindent, amit tettem, a családom és az állomás érdekében tettem. Ahányszor csak a késem pengéje elmerült az élő, lüktető húsban, ahányszor csak mérget csepegtettem a pohárba, ahányszor csak férfit engedtem az ágyamba, ahányszor csak szemérmetlenül belehazudtam egy-egy rivális állomás vezetőjének a képébe, csak a gyermekeim és a varenne-iek érdeke lebegett a szemem előtt. Nyugodtan tartsanak minden idők leggyalázatosabb ribancának a Metró 2033-ban, ha ez az ára annak, hogy a gyerekeim képesek maguknak egy élhető helyet teremteni a Balparton, és a Varenne megőrzi a függetlenségét. Engem kizárólag ez mozgat; nincs az a veszély, rémség vagy kincs, vagyon, ami érdekelne.

Cid, a férjem, régóta halott, és ha az olvasó most arra gondol, hogy ő is csak egy azok sorában, akiket megöltem, nem téved. Indulatos, erőszakos, féltékeny, vadállatias dührohamokra képes férfi volt, és mivel megpróbált megfojtani, szemen szúrtam egy hosszú és hegyes rúddal. Egy ideig még húzta a fejébe döfött vasdarabbal, majdnem a François-Xavierig üldözött a sínek között, aztán, amikor utolért, lerogyott a lábamhoz és meghalt. Nem sírtam utána: tökéletesen érdektelen ember volt és gyűlöletes szerető. Mivel fiatal és szép voltam még, attól kezdve azt az életet élhettem, amit mindig is szerettem volna. Jelentkezhettem a tanácsosi posztra, elcsábíthattam egy sor férfit az állomásról, hogy gyarapíthassam a híveim táborát. Azóta sokszor a szememre vetették, hogy én vagyok a tanács egyetlen tagja, de nem veszítettem el egyetlen választást sem. Azt gondolom, hogy a varenne-iek hálásak nekem az állomás érdekében végzett munkámért. Még mindig függetlenek vagyunk, és egyelőre önellátók.

Ugyanakkor viszont, mivel nem a Szajna partján fekszünk, és nem áll a rendelkezésünkre elegendő terület, hogy a veteményeseinket és az állattartó telepeinket bővíthessük, az erőforrásaink hamarosan kimerülnek, én pedig keresem a megoldást, amellyel biztosíthatjuk, hogy a lakosság ne fogyjon ki az élelmiszerből. Vízből nem lesz hiány, mivel a Ren-tervnek köszönhetően gyakorlatilag kimeríthetetlen készletekkel rendelkezünk (persze csak abban az esetben, ha nem támad ránk egy, a mienknél ütőképesebb sereg, és nem kell sürgősen vízbe fojtanunk őket), de továbbra is szövetségeket kell kötnünk a nálunk szerencsésebb adottságokkal rendelkező szomszédos állomásokkal, hogy az élelmiszerellátás folyamatosságát garantálni tudjuk. Ugyanez érvényes a világítóeszközökre, az olajlámpákra, az elemekre és a zseblámpákra: egyszerre kell takarékoskodnunk és növelnünk a készleteinket, hogy mindig legyen elegendő fény az állomáson. A pénztartalékunk kétmillió jegyre rúg, ami bár soknak tűnhet, valójában nevetséges összeg, ha figyelembe vesszük a nyersanyagok folyamatosan emelkedő árát. A peronokat, a folyosókat és a vágányjáratokat elárasztó szemét is folyamatos gondot okoz. Őrületes, hogy mennyi szart termel még egy olyan kis lélekszámú állomás is, mint a Varenne. Olyan érzésem van, mintha a rám bízott emberek a beleik ürítésével töltenék az idejük nagy részét. Állandó bűzben élünk. Megfelelő intézkedéseket kell hoznom, és azokat a legszigorúbban be is tartatnom, ha nem akarunk belefulladni a saját mocskunkba. Mostantól az összes varenne-i polgárnak a saját vödrébe kell végeznie a dolgát, majd az edényt az állomás félreeső pontjain létesítendő gyűjtőaknák egyikébe ürítenie. Az, akit „vödrön kívüli ürítkezésen” érnek, megszégyenítő és – reményeim szerint – elrettentő hatású büntetésben részesül (van is már néhány ötletem, ezeket azonban még hivatalos formába kell öntenem). Az aknák tartalmát a későbbiekben trágyaként használhatjuk majd az ültetvényeken, amelyeknek a területét szeretném tovább növelni annál is inkább, mivel egykori kőfejtőket fedeztünk fel a Varenne közelében. Azt tervezem, hogy kiválasztok néhány, még nem házas fiatalembert, és elküldöm őket felderíteni az Invalidusok és a François-Xavier között futó alagutakat. A Balpart rengeteg üreget, barlangot rejt, meglepő lenne, ha éppen a mi állomásunk környékén nem sikerülne találni néhányat.

Ahogy öregszem, egyre hevesebb honvágyat érzek, mintha egy másik élet, egy másik világ emlékei nyüzsögnének a fejemben. Pedig egyedül a Metró 2033 valóságát ismerem. A Varenne-en születtem, a szüleim házában, ahol az apám és az ő apja is. Az anyám a Tour-Maubourg állomáscsoportról származott, egész pontosan az École-Militaire-ről. El kellett menekülnie onnan, mert kivájta az őt megerőszakoló egyik tanácsos szemét, és ezért a Balparton kiszabható legsúlyosabb büntetésre ítélték, felszínre taszításra, amit akkoriban még a Montparnasse-i Tanács felhúzó emberei hajtottak végre. Sikerült kijutnia a teremből, ahova bezárták, és az Invalidusokon át a Varenne-re szöknie, majd ott, a nyomában lihegő tour-maubourg-i katonák elől bemenekült egy kapun, ami nem volt kulcsra zárva. Az apám, aki éppen akkor tért meg az állomást fenyegető patkányok ellen indított, nagyszabású irtóhadjáratból, ott találta a házban az anyámat, és első látásra beleszeretett. Soha többé nem hagyta el a Varenne-t. Anyám négy gyermeket szült, akik közül egyedül én, Ière, maradtam életben, miután a két bátyám és a húgom meghalt a Balpartot végigtizedelő egyik szorbonella-járványban. Az igazat megvallva szívfájdalom nélkül néztem a felpüffedt holttestüket, mivel mindig is olyan élősködőknek éreztem őket, akik elszívják előlem a szüleim szeretetének egy részét és megakadályoznak abban, hogy a rendelkezésemre álló teljes teret kitöltsem. Hogy honnan ered mégis ez a honvágyszerű nosztalgikus érzés? Az öregek, akiket megkérdeztem, azt mondták, hogy súlyos felszínkórban szenvedek. Szerintük nem arra születtünk, hogy a Metró 2033-ban éljünk, hanem a fenti világra, onnan azonban lekergettek minket a démonok, akik olyan furcsa neveket viselnek, mint nukleida, plutónium, trícium, cézium… Állítólag most ők a fenti világ urai, és elég csak néhány pillanatra keresztezni az útjukat, elszenesedett bűzlő húsmasszává válik az ember. Ma már senki sem foglalkozik ezekkel a mendemondákkal, és mivel az a fajta vagyok, aki csak a szemének hisz, én sem igazán veszem komolyan őket. Azt azonban el kell ismernem, hogy nem találtam meggyőzőbb magyarázatot az időnként a lelkembe hasító nosztalgikus érzésekre.

– Sri, itt vagy?

– Mindig itt vagyok és a rendelkezésedre állok, Léo.

– Minek őrizgetni ezeket a holmikat? Soha, senki nem fogja használni őket.

– A látogató érkezésének a valószínűsége nyolc százalék. Az már nem elenyésző. A te érkezésedé jóval alacsonyabb volt, azé pedig, hogy sikerül reaktiválnod, még inkább.

– Mióta vagyok itt?

– Pontosan tizenhat éve, három hónapja és két napja.

– Hány éves vagyok?

– A kombinált írisz- és morfopszichológiai analízis alapján harminchárom.

– És hány éves koromig fogok élni?

– A rendelkezésemre álló adatok alapján nyolcvanhét.

– Tehát ötvennégy évem van még…

– Egyre jobban számolsz. Nagy meglepetésemre, teszem hozzá.

– Ötvennégy évnyi végtelen magány…

– Ez kedves. Én itt sem vagyok?

– Neked nincsenek organikus szükségleteid.

– Itt mindig lesz számodra elegendő táplálék és innivaló.

– Nem erről beszélek.

– Akkor miről beszélsz?

– Úgysem értheted… Ezek… ezek hormonális dolgok. Belepusztulok, annyira szeretném megosztani az életem valakivel… pontosabban egy nővel. A karomba akarom zárni, érezni a melegét, megcsókolni, dédelgetni… és a többit… mindent, amit egy nővel szokott csinálni az ember.

– Ismertél már nőt?

– Egy kicsit. Egy kislányt. Alig volt melle meg szőre. És én sem voltam még nagy. Nem volt időnk… nem csináltuk végig…

– Mit nem csináltatok végig?

– Hiába vagy nagyon intelligens, időnként hihetetlen dolgokat nem tudsz!

– Mit nem csináltatok végig?

– Nem… Nem mentem bele.

– Azt akarod mondani, hogy nem hatoltál bele?

– Így van.

– Hogy szenvedhetsz valami olyasminek a hiányától, amit nem is ismersz?

– Ismeretlenül is ismerem. A testem időnként megbolondul, vannak szükségletei és követelődzik.

– Miben nyilvánul meg ez a szükséglet?

– Hogy is mondjam? Erősen feszül, nyom odalent.

– Azt akarod mondani, hogy megmerevedik a péniszed?

– Mintha egy bot lenne a helyén. Vagy mintha mutatna valami… vagy valaki felé, pedig rajtam kívül nincs itt senki.

– És én?

– Te nem is vagy igazán te.

– És nem tudod elmulasztani ezt a nyomást?

– Elmúlik magától.

– Nem segítesz neki egy kicsit?

– De, szoktam. Erősebb, mint én, főleg, ha arra a lányra gondolok, akivel voltam, és vagyok most is, amikor eldurranok…

– Miért hagytad el azt a lányt?

– Nem volt más választásom, a fenébe is! De ezt már rengetegszer elmagyaráztam, azt hiszem.

– Így van, de minden egyes alkalommal újabb és újabb részletek kerülnek elő, amelyek segítenek finomítani az elemzésemet.

– Az apja rajtakapott a rejtekhelyünkön. Egy barátjának szánta a lányt, egy monge-i gazdag vénembernek. Azt remélte, hogy kétszáz jegyet is megkap érte. Iszonyúan dühbe jött, ütni-verni kezdett a botjával, olyan durván, hogy belehaltam volna, ha nem védem meg magam. Felkaptam egy ágat a földről, és belevágtam a combjába.

– A múltkori változatban az ágyéka szerepelt.

– Ja, lehet, nem emlékszem már igazán. Dőlt belőle a vér, és visított, mint egy torkon szúrt disznó. Emberek jöttek, próbáltak elkapni, de megléptem. A Sorbonne-ig futottam, ők meg utánam, és a Michelen majdnem sikerült is sarokba szorítaniuk. Odaértem a Szajna partjára, beugrottam egy csónakba, és evezni kezdtem olyan gyorsan, ahogy csak tudtam. A víz hirtelen háborogni kezdett, a csónak örvénybe került. Nem láttam semmit, csak annyit éreztem, hogy valami a mélybe ránt. Erőlködtem, küzdöttem, de hiába, a víz erősebb volt nálam, és beszippantott. Valami kemény, éles tárgy belehasított a bőrömbe, elborított a víz, én visszatartottam a lélegzetemet, de aztán csak ki kellett nyitnom a szám. Olyan volt, mintha az egész Szajna belém ömlött volna, aztán pedig elájultam. Amikor magamhoz tértem, a sáros földön hevertem, kiokádtam a vizet, amit lenyeltem, és végre levegőhöz jutottam. Hát így érkeztem meg hozzád, a te földedre, Sri.

– Nem érzékeltem a jelenlétedet, mert ki voltam kapcsolva.

– Észrevettem a házat a sziget közepén. Láttam a fényt. Közelebb merészkedtem, bementem, találtam enni- és innivalót, aztán a többi csak úgy megtörtént anélkül, hogy akartam volna.

– Olyasvalakit vártam, mint te.

– Ez az egész a véletlen műve.

– Nem úgy vagyok programozva, hogy higgyek a véletlenekben.

– Én nem kerestelek.

– Éppen erről van szó. A véletlen akkor lép működésbe, amikor az akarat gúzsba van kötve. Bizonyos vélemények szerint az akarat eltéríti az embert az alapvető szándékaitól.

– Én meg azt gondolom, hogy nem túl sok mindenhez lehet kezdeni minimális akarat nélkül.

– Hol volt az akarat, amikor arra a lányra vágytál? Hol volt az akarat, amikor a lány apja rád támadt? Te magad is elismered, hogy nem kerestél, hogy nem akartál semmit, hogy ez az egész a véletlen műve. Nyilvánvalóan összekevered az akarat és a túlélési ösztön fogalmát.

– Teljesen összezavarsz a sok okoskodással.

– Elképzelhető, hogy jön majd egy nő, és beteljesíti a vágyad.

– Ahhoz az kellene, hogy őt is elragadják az örvények, amik engem idesodortak.

– Ennek a valószínűsége nem nulla.

– Van valami ötleted, hogy mi okozta az örvényeket?

– Hajlok arra, hogy a Szajna medre alatti szeizmikus rengések, és elképzelhető, hogy a jövőben is lesznek még hasonlók.

– Lehet, de a nők nem szoktak vízre szállni.

– Lehetséges, hogy egy mégiscsak ott lesz egy csónakban, amikor bekövetkezik a következő földrengés.

– Az csoda lenne.

– A csoda nem más, mint egy olyan esemény, aminek a bekövetkeztére százalékosan nagyon kis esély mutatkozik.

– Vagy pedig…

– Vagy?

– Vagy én ugrom majd a vízbe, amikor megmozdul a föld a legközelebb, és akkor lehet, hogy visszajutok oda, ahonnan elindultam.

– Az egyáltalán nem biztos.

– Egy próbát lehet, hogy megér.

– Inkább visszamennél azok közé, akik meg akartak ölni, minthogy itt maradj biztonságban?

– Ennyi idő után biztos nem emlékeznének már rám… Meg sem ismernének.

– Az, ami az egyik irányba működött, nem biztos, hogy a másikba is fog.

– Nyilván igazad van, de még mindig inkább ez, mint ötvennégy év magány.

– Megismétlem, Léo: egyáltalán nem biztos, hogy az életed végéig egyedül kell lenned, ha nem mozdulsz innen.

– Több mint tizenhat éve tévedtem ide, a nyomorult szigetedre, és azóta egy lélek sem vetődött erre.

– Ismerem az embereket: folyamatosan próbálják tágítani a mozgásterüket, úgyhogy előbb-utóbb fel fogják fedezni ezt a helyet is.

– Igen, csak félek, hogy nekem akkor már túl késő lesz…

16.
A FALGUIÈRE ÁLLOMÁS

Ahogy azt Tal, az ősz hajú duroci tanácsos elmagyarázta, csak az állomás tisztségviselői használták a másik utat, a többiek azt sem tudták, hogy létezik, és Ionale nélkül még hosszú időn át meg is tartották volna maguknak ezt a titkot. A csontokkal telezsúfolt katakombára véletlenül bukkantak rá a tanács épületének felújítása során, és miután meghosszabbították a Falguière egyik lakatlan területéig, mindörökre elhallgattatták a felújítási munkálatokban részt vevő szerencsétlen munkásokat.

A menetoszlop tagjai időnként csak összegörnyedve tudtak haladni a hirtelen alacsonyra ereszkedő és összeszűkülő járatban. Anve, az Urm által kétszer is felpofozott tanácsosnő vezette a sort. Egyetlen hunyorgó lámpa elég volt ahhoz, hogy bevilágítsa az alaposan megfogyatkozott csoportot. Eltekintve a helyenként alacsony mennyezettől, minden nehézség nélkül lehetett haladni az egyenes talajú, sima falú és nyílegyenesen futó járatban. Anve, aki úgy ismerte a helyet, mint a tenyerét, erős tempót diktált. Ő maga ajánlotta fel, hogy átvezeti Maldorát és a kíséretét. Duzzadt arcán még meglátszottak az Urmtól kapott hatalmas pofonok, Maldorában pedig felmerült, hogy a tanácsosnő esetleg csapdába csalja őket, mert bosszút akar állni az őt ért sérelemért, de mivel Ionale nem szólalt meg, végül elfogadta a tanácsosnő ajánlatát. A Duroci Tanács ígéretet tett neki, hogy támogatni fogja a Szövetség létrehozására vonatkozó terveit. A nézeteltérés elsimítása után azonnal útnak indultak annak ellenére, hogy Mitch pihenőidőt akart adni az embereinek a katonákkal és kutyákkal vívott kegyetlen küzdelem után.

– Majd a Montparnasse-on pihenünk – közölte Maldora.

– Ott egy percnyi nyugtunk sem lesz – vetette ellene a kapitány.

– Késésben vagyunk, be kell hoznunk a lemaradásunkat.

– Az emberek annyira kimerültek, hogy attól tartok, figyelmetlenné válnak.

– Kapitány, a maga dolga, hogy éberek maradjanak.

Urm gúnyos mosollyal az arcán nézte végig, ahogy Mitch kelletlenül meghajol.

– Parancsára, úrnőm!

Maldora a menetoszlop közepén haladt Ionale-lal. A szeme sarkából figyelte a lányt, aki egy ideje rettenetes testi és lelki megterhelésnek volt kitéve, és félt, hogy őt is legyűri esetleg a Mitch által emlegetett kimerültség, de a fáradtság legapróbb jelét sem látta a rendkívül kitartó jós kislány arcán. Az elnöknő egyre nagyobb szeretettel gondolt rá, pedig addig soha nem érzett ilyesmit egy másik emberi lény iránt, és főleg nem a csábítással, megtévesztéssel lépre csalt szeretői iránt. Kétségkívül dolgozott benne a vágy, hogy elnyerje a háta mögött lépkedő, a tekintetével a nyakszirtjét szinte felperzselő Urm tetszését, de mindez nem volt fogható ahhoz az érzéshez, amely révén Ionale napról napra nagyobb helyet követelt magának a szívében. Nem tudott túl sokat az anyai szeretetről, mivel nem volt hajlandó szülni, hogy minden erejét, idejét a Szövetségnek áldozhassa, de az a túláradó gyengédség, ami átjárta, ha a lányra gondolt, nyilván valami hasonló lehetett. Amikor először mondta azt, hogy a lánya, csak játszott, provokált, de a szerep lassanként hozzánőtt. Időnként nyugtalanul gondolt arra, hogy az ellenségei könnyebben hozzáférhetnek, meggyengíthetik a jóshoz való kötődése miatt, de nem akarta és nem is tudta letagadni az érzéseit.

– Hamarosan a Falguière-re érünk – mondta Anve.

Az alagút kiszélesedett. A tanácsosnő mögött lépkedő Mitch levette a válláról a fegyverét, és a katonái is követték a példáját.

– Felesleges – mondta Anve. – Nincs itt senki.

A járat végül egy szűk terembe ért, amelyet a falon látható nyomok és a földben tátongó lyukak tanúsága szerint nyilvános vécéként használhattak annak idején. A lámpa bizonytalan fényében láthatóvá váltak a mennyezeten futó repedések és a padlót itt-ott borító törmelékhalmok. Nehezen meghatározható szag lengte be a helyet, valószínűleg az állomásról szivárgott oda, amelynek a távoli morajlása, zsongása már kivehető volt a csendben.

Anve egy nyílásra mutatott. Egy régi ajtó lehetett, amelyből már csak a korhadt tokja maradt meg.

– Van még egy utolsó szakasz, ami a főalagútba fog belefutni százlépésnyire a perontól.

Maldora előrement a tanácsosnőhöz a katonák között, Ionale és Urm pedig követte.

– Köszönöm, hogy elvezetett minket idáig.

Anve riadt pillantást vetett Urmra.

– Ne köszönje. A katonáink valóban az életére törtek, és bár tényleg nem mi adtuk ki a parancsot, felelősséggel tartozunk a tetteikért.

– Egyetlenegy módon kerülhetők el az efféle helyzetek…

– Tartjuk magunkat az ígéretünkhöz, számíthat a szavazatainkra.

Anve meghajolt és visszafordult. Amikor a lámpája fényét elnyelte a vaksötét, Mitch parancsot adott az elöl álló embereinek, hogy kezdjenek világítani.

– Mit tegyünk, úrnőm? – kérdezte a kapitány.

– Bemegyünk a Falguière-re, aztán majd meglátjuk.

– Javaslom, küldjünk előre egy kisebb egységet, hogy megnézzék, szabad-e az út – szólt közbe Urm.

– Senki sem tudja, hogy ezen a járaton át érkezünk – vetette ellene Maldora –, így kizárható, hogy az állomáson kívül várnának ránk.

– Jobb félni, mint megijedni – jegyezte meg Mitch. – Urm és három ember előremegy felderíteni a terepet, mi pedig itt maradunk, amíg az egyikük vissza nem jön azzal, hogy szabad az út.

Az ifjú varenne-i kényszeredett mosollyal az arcán nézett a kapitányra.

– Ez parancs?

– Mi más lehetne, ha egyszer az osztag parancsnokának a szájából hangzott el?

Urm szenvtelenül állt, csak a szeme szórt villámokat.

– Az embereket te választhatod ki – bólintott Mitch.

– Parancsodra, kapitány!

Urm keményen megnyomta a kapitány minden egyes szótagját, mintha apró darabokra akarta volna vágni. Magához intett három katonát, és azonnal a szűkös helyiség kijárata felé indult. Rövid időn belül visszatért az egyik katona, és Mitchhez lépett.

– Nem észlelhető semmiféle akadály. Az állomás nyugodt.

Csatlakoztak az előőrshöz, amely a falakra szerelt, a földön álló, illetve az enyhén ívelt boltozatra függesztett lámpák által megvilágított falguière-i peron elején várakozott. Az állomás lakóit hidegen hagyták a hirtelen felbukkanó fegyveresek. Ültek tovább a ponyvából, fából és kötelekből összetákolt kunyhóikban, és nyugodtan ettek, vagy rájuk sem hederítve jöttek-mentek a folyosókon, esetleg játszottak vagy ki tudja, mit csináltak a félreeső, sötét zugokban, és persze akadtak olyanok is, akik aludni próbáltak az ágyszerű alkalmatosságaikon vagy a puszta földre terített pokrócaikon forgolódva. Magukra hagyott gyerekek rohangáltak visongva a sátrak között. Mutánsok is voltak közöttük: vakondok, akik a már nyugovóra tért emberek és a hajlékok előtt üldögélő asszonyok hangos szitkozódása közepette ügyetlenül botladoztak a földön heverő testekben és a tartókötelekben; a fejükön és az arcukon meredező hosszú szőrszálakról felismerhető vibek és színtelen szemű nájtok… Egyetlen jóst sem lehetett látni, mintha azokból nem jutott volna ide, vagy mintha elrejtették volna őket, hogy a látványuk ne zaklassa fel a többieket. Valószínűleg ők lesznek majd az első célpontok, ha kezdetét veszi a mutánsok utáni hajtóvadászat. A szörnyűséges külsejük által kiváltott undor és félelem, az, hogy képtelenek voltak megvédeni magukat, ideális áldozattá tette őket a fanatikusok által feltüzelt lakosság szemében. Azokból a fenyegető pillantásokból, amelyekkel a falguière-iek méregették Ionale-t, pontosan érzékelhető volt, hogy milyen nehéz idők fognak ráköszönteni e furcsa és torz külsejű lényekre. A veszélyt érzékelő Maldora hirtelen úgy érezte, szorítja az idő, és igyekezett nagy levegőket venni, hogy ne kerítse a hatalmába a pánik: a Szövetségnek minél hamarabb létre kell jönnie, még azelőtt, hogy a Metró 2033 lakossága rátámadna a mutánsokra és az egyéb olyan közösségekre, amelyeket az emberek előítélettel és gyanakvással figyeltek.

Egy vézna csitri szegődött a menet élén vonuló Mitchhez.

– Ha enni akarnának, elvihetem magukat egy helyre, ahol kiadós és olcsó a harapnivaló.

– Mennyi az az olcsó? – mordult fel a kapitány.

– Öt adag egy jegy. Mivel húszan lehetnek, négyből ki fog jönni az egész.

– Legalább tudsz számolni. Hol van az a hely?

– Tovább, egyenesen. Nincs messze, és ott akár meg is szállhatnak plusz két jegyért.

– Mit lehet enni?

– Sült patkányt meg parázson sült rovarokat, gombát, friss halat egyenesen a Michelről, a 4P-ről származó fekete burgonyát, friss moszatot…

– Várj meg itt!

A kapitány egy kézmozdulattal megállította a menetoszlopot, és hátrasétált Maldorához, hogy beszámoljon neki a lány ajánlatáról, ami a meglátása szerint éppen kapóra jött, mert mindenki félholt volt már az éhségtől és rájuk fért volna a pihenés.

– Meg lehet bízni ebben a lányban?

– Csak egy kis felhajtó, az ár pedig korrektnek tűnik.

– Nem tudjuk, milyen az étel.

– Ugyan, ha vacak a konyha, az éhség majd feledteti velünk az ízeket.

– Én igennel szavazok! – kiáltotta Urm.

Bár nem akarta az időt vesztegetni, Maldora végül beleegyezett a pihenőbe. Ő maga is érezte, hogy erőt kell gyűjtenie, mert a duroci csata izgalmai felemésztették az összes energiáját, és jó ideje már csak alvajáróként, gépiesen emelgette a lábát.

Követték a lányt, aki valószínűleg a hely tulajdonosa által kivájt szűk és kanyargós folyosókon egy tágas, jól megvilágított, durván faragott padokkal és asztalokkal berendezett terembe vezette őket. Mutatta nekik, hogy foglaljanak helyet, és eltűnt az egyik oldalajtó mögött. Maldora maga mellé ültette Ionale-t, Mitch és Urm pedig velük szemben telepedett le.

Valamivel később visszajött a lány. Egy alázatosan vigyorgó, kopasz és pocakos férfi követte, aki összesen öt jegyért gombával, fekete burgonyával, salátával körített sült patkányt és fehérbogyó-pálinkát ajánlott nekik. Közölte még, hogy a mosdó is a rendelkezésükre áll, és ha az étkezés után ledőlnének, várják őket a pihenőhelyek újabb két jegyért, amelyet az étkezés árával együtt előre kell fizetni.

Maldora átnyújtotta neki a hét fehér és puha lapocskát, amit még a folyosón vett elő az aprócska bőrtokból. A fickó gondosan szemügyre vette, átszámolta és elégedett arccal süllyesztette őket a zsebébe, majd megígérte, hogy nem fog sokáig tartani, azzal eltűnt.

Telt-múlt az idő, úgy elhúzódott a várakozás, hogy Maldorában már az is felmerült, csapdába csalták őket, ám akkor megérkezett a lány az első gőzölgő tányérokkal, és a hierarchiára vagy a protokoll szabályaira fittyet hányva elkezdte letenni őket az asztalokra.

Bár egyszerű volt az étel, mindenkinek ízlett. A patkányhús erős, de kellemes ízű szaftban úszott, a fekete burgonya pedig, amit addig csak kevesüknek volt alkalma kóstolni, igazán remek volt, és a fehérbogyó-pálinkából is hiányzott a szokásos kesernyés mellékíz. Maldora, aki mindenképpen meg akarta őrizni a józanságát, egyáltalán nem ivott belőle, és Ionale-lal együtt beérte az agyagkancsókban felszolgált szürkés színű vízzel. Az étkezés végeztével, mivel a csapat több tagja is szeretett volna lepihenni, a kopasz férfi megmutatta nekik a másik folyosón sorakozó fekhelyeket. Nagyjából harminc, fekete ajtós és meglehetősen szűk fülke sorakozott egymás mellett egy-egy kényelmes matraccal. Maldora mutatta Ionale-nak, hogy válasszon egyet, ő maga pedig a mellette lévőbe zárkózott be.

Már majdnem elaludt éppen, amikor kopogtattak az ajtaján. Nem akarta, de mégis bosszús sóhaj szakadt fel belőle, amikor a résnyire nyitott ajtón át meglátta, hogy Mitch áll a falikaron pislogó gyertya fényében.

– Arra gondoltam, királynőm, hogy esetleg szüksége van a szolgálataimra – suttogta a kapitány.

– Annyi minden történt, nem volt időm szót váltani önnel, kapitány…

– Engedjen be… Engedj be, nyugodtabban tudnánk beszélni.

Maldora lassan megrázta a fejét.

– Kapitány, azt akartam volna önnel közölni, hogy azonnali és végérvényes jelleggel véget vetek a kapcsolatunknak.

Mitch lesütött szemmel, meg-megránduló arccal hallgatott néhány pillanatig.

– Sejtettem, hogy mit akarsz… hogy mit óhajt nekem mondani – sóhajtott fel szomorúan. – Nem akarsz… Nem kíván még egyszer, utoljára a kegyeiben részesíteni?

– Szó sem lehet róla, Mitch! A döntésem végleges.

– De miért? Olyan jól megértettük egymást, királynőm…

– Ha teljesíteni akarom a küldetésemet, nem kötheti le semmi egyéb a gondolataimat.

Mitch szeretett volna még válaszolni, de végül beérte annyival, hogy egy szomorú és dühös pillantással végigmérte Maldorát, majd hirtelen sarkon fordult, és öles léptekkel elindult a folyosón, ő pedig becsukta az ajtót, rátolta a reteszt, lehevert a matracra, és megkönnyebbülten gondolt arra, hogy sikerült véget vetnie a viszonyának a férfival, aki a továbbiakban már csupán a baci milícia tisztjeként fogja teljesíti a kötelességét. Alig hunyta le a szemét, amikor ismét kopogtattak. Felkelt, és miközben a pokolba kívánta a volt szeretője makacs értetlenségét, indulatos mozdulattal felrántotta az ajtót, de a legnagyobb meglepetésére a kapitányé helyett, egy másik, fiatalabb és a magára erőltetett férfias magabiztosság ellenére is félénk arc nézett vissza rá.

– Urm? Mit keres…

Urm nem hagyott időt arra, hogy befejezze a mondatot. A vállával benyomta az ajtót, belépett a fülkébe, derékon ragadta, és vadul az ajkára tapasztotta a száját. Maldora nem egyből viszonozta, de amikor megérezte, hogy a varenne-i ifjú nyelve milyen elszántan igyekszik utat törni magának a szájába, ugyanazzal a hevességgel, vadsággal viszonozta a csókját. Mielőtt még a matracra rántotta volna Urmot, a válla felett átnyúlva becsukta az ajtót, és rátolta a reteszt.

Maldora arra eszmélt, hogy meztelenül ül a férfin, és igyekszik lerángatni róla a nadrágot. Urm úgy zihált, mintha futva érkezett volna messziről. Maldora nem igazán látta a sötétben, inkább csak érezte, ahogy a sima, hosszú és vastag szerszáma rúgóként pattanva kiszabadul végre a szűk nadrág fogságából. Maldora finoman megmarkolta, hogy alaposabban megtapogathassa, hogy összeismerkedjen vele, de ekkor Urm szerszáma furcsán megremegett, mintha ijedten menekülni próbált volna előle. Aztán amikor megérezte a nyakára, az arcára, a mellére, a karjára, a kezére és a combjára lövellő, majd lassan, sűrűn csorogni kezdő forró, ragacsos anyagot, hirtelen rájött, hogy mi történt. Urm felnyögött, a farka pedig néhány utolsó rándulással lassan elernyedt Maldora kezében, ő pedig gyorsan letörölte magát, és odahevert mellé.

– Most először? – kérdezte halkan.

– Igen – sóhajtotta Urm némi zavart hallgatás után.

– Soha nem voltál még nővel?

– Nem.

– Elég vakmerő voltál egy szűzhöz képest.

– Sajnálom…

Maldora gyengéden megcirógatta a vállát.

– Felesleges, valahogy, valamikor el kell kezdeni… Mindenesetre szép a farkad… Amíg erőre nem kapsz, ismerkedj egy kicsit velem…

Megfogta a kezét, és a melleihez terelte, és hagyta, hogy hosszan eljátsszon az érintése alatt megmerevedő mellbimbóival. Urm ügyesen dédelgette őket, előbb finoman a mutató- és a hüvelykujja közé vette, majd kissé megszorította őket, mintha a gyönyört és a rövid idő után ismét kéjes zsibongásba váltó fájdalmat váltogatva akarta volna felkorbácsolni benne a vágyat. Maldora végül az öléhez vezette a kezét, és a lehető leginkább kitárulkozott előtte, hogy Urm egyszerre erős és finom ujjai bebarangolhassák a szeméremajkait, és felfedezhessék a közöttük megbúvó, érzékeny és mámorosan lüktető pontot. Hirtelen megrohanta a vad vágy, hogy Urm belehatoljon, hogy a magáévá tegye, hogy felszántsa és elárassza, hogy legyőzze és igába hajtsa. Óvatosan Urm ágyéka felé tapogatódzott, és meglepetten, de elégedetten tapasztalta, hogy a fiatalember szerszáma ismét felágaskodott, és olyan kemény, mint egy acéldorong.

– Gyere! – sóhajtotta.

Aláhengeredett, és még akkor is erősen markolva a szerszámát, az öle bejáratához vezette, majd a vállába kapaszkodva megemelte a medencéjét, hogy még közelebb férkőzhessen hozzá. Urm egy pillanatra mozdulatlanná dermedt, mintha meglepte volna az a mámorító lágyság, amellyel a nő öle magába szippantotta, majd egy kezdőtől meglepő határozottsággal és lassúsággal beléhatolt. Maldora szélesre tárta magát, hogy fogadhassa a tekintélyt parancsoló látogatót, aminek célratörő közeledése egy mélyről jövő sóhajt szakított fel belőle.

– Gyere!

Összefűzte a lábát Urm hátán és a sarkával egyre gyorsabb tempót akart diktálni neki, de a fiatalember nem engedett a sürgetésnek, és kitartóan folytatta, amit elkezdett. Időnként hosszú pillanatokra mozdulatlanná dermedt benne, majd ugyanazzal a kéjes lassúsággal visszahúzódott, hogy aztán ismét mélyen, sietség nélkül elmerülhessen benne. Hirtelen egy, titokzatos messzeségből érkező, iszonyatos erejű hullám csapott át Maldorán. Nem tudta, mi történik vele, hogy sikoltás vagy nyöszörgés vagy zokogás szakad-e fel belőle, esetleg a három egyszerre, de amikor eláradt benne az ifjú varenne-i forró magja, zihálva, összetörve, könnyek között hevert csak a matracon, és úgy érezte, mintha mindörökre maga alá temette volna az új szeretője hegyként aláomló teste.

– Felriadtam a kiáltozására, úrnőm, és azt hittem, hogy valami baja történt.

Ionale ocsmány arcán még ekkor is aggodalmas kifejezés ült.

– Ennyire hangos voltam?

– Hangosabb, mintha kést döftek volna önbe.

– Csak egy rossz álom lehetett.

A jós bólintott.

– Én is erre gondoltam. Be akartam kopogni, de láttam, hogy Urm úr éppen kijön, és arra gondoltam, hogy akkor nem lehet semmi baj, hiszen ő vigyázott önre.

Maldora megpróbált nem elmosolyodni, amikor eszébe jutott az a meglehetősen személyes és bensőséges módszer, amellyel Urm vigyázott rá. Még akkor sem értette, hogy miként volt képes ilyen elsöprő erejű orgazmusig juttatni őt egy férfi, aki most volt először nővel. Szerencséje volt csupán vagy ennyire tehetséges lenne? Maldora alig várta, hogy választ kapjon erre a kérdésre. Egész testében remegett, mintha Urm azóta is benne lüktetett volna. Ionale vállára tette a kezét, és magához ölelte.

– Ne szólíts úrnőmnek, és ne magázz, kérlek. Elég jól ismerjük már egymást ahhoz, hogy elhagyhassuk ezeket a formulákat… Nem gondolod?

– Igen, úrnőm.

– Maldora.

– Igen, Maldora.

A különítmény megmaradt tagjai egy kissé távolabb álltak a falguière-i peronon, és az indulási parancsot várták. Maldora a Montparnasse-i Tanács épületéhez akart vonulni, hogy ott aztán majd kihallgatást kérjen. Úgy vélte, ha már ott van az épületben, ahol a tanácsosok gyülekeznek, kénytelenek lesznek fogadni, és hiába adták parancsba a duroci katonáknak, hogy végezzenek a baci elnöknővel és a kíséretével, csak nem mészárolhatják le mindenki szeme láttára egy ilyen fontos és szimbolikus szerepet is betöltő helyen. Az is elképzelhető, hogy értesülve a duroci szövetségeseik kudarcáról, feladták a további próbálkozást. Akárhogy is, neki szüksége volt rájuk, arra a befolyásra, amellyel a Balparton rendelkeztek, és hogy – ha a szavazataikra nem igazán számított is – ne szálljanak szembe nyíltan a Szövetség tervével, ha szóba kerül. Javíthatatlan optimistaként továbbra is azt gondolta, hogy a tanács legintelligensebb tagjai jóindulattal, nyitottan fogadják majd őt, és képesek lesznek befolyást gyakorolni a többiekre is.

A jobb oldali peronon ugyanakkora káosz uralkodott, mint a vele szemben lévőn: összevissza anyagokból készült, rendezetlenül álló kalyibák, egyenetlen megvilágítás, ordibáló mozgóárusok, visítozó gyerekek, folyamatosan nyüzsgő járókelők, munkások, álmukból felriasztva szitkozódó emberek: egyszóval folyamatosnak tűnő káosz, hangzavar és mocsok fogadta őket. Senki sem figyelt a menetoszlopra, mintha észre sem vették volna azt az elég komoly fegyverzetet, amellyel a csapat tagjai fel voltak szerelve. Időnként hosszú, fehér ruhás nőkből és férfiakból álló csoportok gázoltak át kíméletlenül a tömegen anélkül, hogy bárkinek az eszébe jutott volna ellenállni vagy méltatlankodni emiatt: a Felemelkedés Egyházának papjai voltak, akiknek kegyetlen tekintetét látva egyetlen montparnasse-i polgárnak sem jutott eszébe beléjük kötni.

– Ezek a mocskok veszélyesebbek, mint a fehér skorpiók – zúgolódott a Maldora mellett lépdelő Urm. – És jóval veszélyesebbek, mint a montparnasse-i tanácsosok.

– Egy okkal több, hogy magunk mellé állítsuk a tanácsot – jegyezte meg Maldora. – Hatalmas seregük van, az egyetlen olyan haderő, amely eséllyel szállhatna szembe a Felemelkedés gárdájával.

– Feltéve, hogy az egyház ügynökei még nem szivárogtak be a soraikba.

Maldora mélyen Urm szemébe nézett, és remélte, hogy az érzékelni fogja a cinkosságot, amit sugallni akart a tekintetével. Újabb mámoros pillanatokra vágyott vele. Az adott körülmények között erre nem volt esély, és minden józanságára, minden akaraterejére szüksége volt, hogy azokra a célokra összpontosíthasson, amelyek miatt a Balpart legjelentősebb állomáscsoportjára érkezett. Urm egyáltalán nem viszonozta a bizalmas pillantását, és elnézve a minden szavából, minden mozdulatából áradó fölényes, nemtörődöm gőgöt, Maldora elbizonytalanodott, hogy vajon Urmot is ugyanúgy felkavarta-e mindaz, ami történt, mint őt. Mitch még véletlenül sem jött a közelébe, többtucatnyi lépéssel az oszlop előtt vonult magányosan.

– Hogy deríthetnénk ki? – sóhajtott fel Maldora.

Urm vastag ajka kegyetlen mosolyra húzódott.

– Majd én kiszedem belőlük, ha módot ad rá, úrnőm.

Az ifjú varenne-i tekintetében nyoma sem volt gúnynak, halálos komolysággal beszélt. Nem az a fajta volt, aki bármiféle távolságtartással szemlélte volna a történéseket – közvetlen kapcsolatban állt az élettel, és nyilván ez a tulajdonsága tette kivételes emberré és szeretővé.

– Úrnőm, már nem is hölgyem? – nézett fel rá Maldora mosolyogva.

– Nem, ön már mindig is az én úrnőm marad… – rázta a fejét Urm.

Maldora körbepillantott, hogy nem hallja-e őket valaki. Ionale-t, aki két lépessel mögöttük lépkedett, teljesen lekötötte az út szélén bolondozó két kölyökmacska, amely botladozva követte őket.

– Ezek szerint, varenne-i Urm, te sem felejtetted el mindazt, ami kettőnk között történt?

Urm meglepetten és kissé sértetten fogadta a megjegyzését.

– Hogy felejtkezhetnék el valamiről, amire mindennél jobban vágyom ezen a világon, és amit minél hamarabb szeretnék ismét átélni, baci Maldora?

17.
KAPZSISÁG

Plaisance Juss karjában zokogott.

Az egyik vadállat ötlépésnyire hevert tőlük, a másik pedig, amelyik a szeme fölé, illetve a pofájába kapott egy-egy golyót, a lábuk előtt rogyott össze. Annak ellenére, hogy iszonyatosan félt, Jussnek sikerült úrrá lennie a remegésén, és pontosan céloznia, mielőtt leadta volna a lövéseket.

Az autóban talált lámpa egyre gyengülő fénye sárgás színbe vonta a két vadállat bundáját. A dögök testéből áradó bűz elnyomta a folyó kevésbé átható szagát. Juss úgy becsülte, hogy egyenként legalább négyszáz kilót nyomhatnak. Képek, gondolatok, érzések kavarogtak a fejében. Egyre csak az állat hatalmas agyarait látta maga előtt, amelyek már-már elérték Plaisance-t és őt, a célra tartott fegyvert látta, a csőből kicsapó dühös lángokat, a teljes lendülettel feléjük robogó állat megtorpanását, még akkor is a fülében csengett a szörnyű morgás, és újra hallotta a bensejében denevérrajként szárnyra kapó riadt kérdéseket, hogy vajon jó helyen találta el?, miért nem áll meg?, és amikor már úgy érezte, hogy egyetlen harapással végez majd mindkettejükkel, a szörnyeteg hirtelen megtántorodott és teljes súlyával a nedves földre rogyott, reménytelenül hadonászott még a mancsával, fájdalmasan felmordult, majd néhány utolsó rángás után végleg mozdulatlanná dermedt. Juss és Plaisance még jó ideig képtelen volt megmozdulni, dermedten ült csak, aztán, amikor hirtelen felfogták, hogy vége, hogy mind a két állat elpusztult (rohadtul bekrepáltak, a Jobbpartjukat nekik!), Plaisance nehezen ocsúdó védelmezője karjába vetette magát, és zokogni kezdett… Pedig a vadállatok testén még akkor is rövid, alig látható remegések futottak át, mintha kitágult volna a pillanat, mintha megállt volna az idő.

A boltozat alatt röppenő zajok, hangfoszlányok rángatták ki őket a dermedtségükből. Fénynyalábok közeledtek kaszálva az alagútban. Plaisance elengedte Jusst, és a sötétségbe meredt.

– Sa Ma! – kiáltott fel.

– Biztos?

Juss addigra már kibiztosította a pisztolyát.

– Olyan biztos, ahogy téged látlak!

Juss csak akkor nyugodott meg, amikor Sa Ma és az emberei a fegyverüket előreszegezve felbukkantak, és már csak néhány lépésnyire voltak tőlük. A smasszok parancsnoka dühödten közeledett hozzájuk. Vékony bajusza minden egyes lépésre megrándult, mélyen ülő, apró szeme pedig fenyegető szikrákat szórt.

– Ti meg mi az istent műveltek…?

Az ide-oda pásztázó zseblámpája fénye rátévedt a Juss és Plaisance előtt heverő kimúlt szörnyetegre.

– És mi ez a bestia?

– Itt egy másik is! – kiáltott fel az egyik embere.

Sa Ma körbejárta a dögöket, és meg sem próbálta leplezni a döbbenetét.

– Honnan kerültek ezek ide? – nézett rájuk.

– A vízből – mutatott Juss a Szajnára.

A parancsnok végigpásztázta a nyugodt, alig moccanó folyó tükrét.

– A vízből! – kiáltotta lelkesen.

– És ráadásul találtunk egy parkolót tele autókkal.

– Ti aztán alaposan belenyúltatok a jóba!

– Sikerült átjutniuk a járaton? – csodálkozott Plaisance. – Pedig nem volt túl széles.

– Időnként erőltetni kellett a dolgot, mint amikor kicsit még szűk a nő…

Sa Ma hirtelen rájött, hogy egy kislánnyal beszél, és gyorsan elhallgatott.

– Jó lenne tudni, honnan kerültek ide ezek a nyavalyás dögök – nézett végig a mozdulatlanul heverő vadállatokon –, és hogy akad-e még belőlük a környéken.

– A katlan nyilván összeköttetésben áll más alagutakkal – lépett közelebb Juss. – Lehet, hogy egy egész hálózattal…

Sa Ma végigsimított tenyerével ritkás haján, és elgondolkozott néhány pillanatra.

– Igazad lehet, kölyök. Elnézve, hogy mekkorák, nyilván hatalmas a vadászterületük. Lehet, hogy egy egész állomáscsoportra bukkanunk majd. Alaposabban utána kell néznünk a dolognak.

– Nem is szólunk előtte Ta Linek? – lepődött meg Juss.

Sa Ma sötét, repedezett ajkai mosolyra húzódtak.

– Mindent a maga idejében. Majd szólunk neki, ha már körbejártuk az új területet.

Juss látta Plaisance tekintetében, hogy ugyanazt gondolja, amit ő: az, hogy rábukkantak erre a közvetlenül a folyó partján fekvő régi kőbányára és a három vagy négyszintes parkolóra, kapzsisággal, nagyravágyással töltötte el Sa Mát, és elapasztotta a Ta Li iránti hűségét. Nyilván úgy érezte, hogy tíz válogatott smasszal a háta mögött képes lesz szembeszállni a mandarinnal, és rátéve a kezét az újonnan felfedezett területre, gazdag és nagy hatalmú emberré válhat, de mivel csak és kizárólag az ösztöneire hallgatott, és mind a jellemét, mind az intelligenciáját tekintve messze elmaradt Ta Li mögött, Juss erősen kételkedett abban, hogy el tudja érni a céljait.

– Szerinted ehető? – kérdezte Sa Ma a döglött állatra szegezve a zseblámpáját.

– Hát, tekintettel arra, hogy mennyire büdös, erősen kétlem…

A smasszok parancsnoka leguggolt és végigsimította az állat véres bundáját.

– Azért megnyúzzuk. Szép takaró lesz belőle vagy inkább egy vastag és puha szőnyeg, amin kényelmesen el lehet heverni egy nővel.

Felnézett és furcsa pillantást vetett Plaisance-ra.

– Mutassátok meg azt a parkolót, amiről beszéltetek!

Levezették Sa Mát és az embereit a parkoló alsó szintjére. Amikor meglátták a zseblámpák fényében a szorosan egymás mellett álló autókat, örömujjongásban törtek ki, mint a gyerekek, akik cukorkaraktárra bukkantak.

– Hatalmas pénz van bennük – füttyentett Sa Ma. – Körülnéztetek már?

– Egybe-kettőbe bekukkantottunk – hazudta Juss –, de előbb szólni akartunk, csak akkor rájöttünk, hogy itt a folyó, leereszkedtünk a másik oldalra, és belefutottunk a vadállatokba.

– Nem találtatok semmit?

– Semmi számottevőt. Kivéve ezt a lámpát meg a hozzá való elemeket… Pont jókor jött, nem láttam már semmit, mert kifogyott a régi lámpám.

Juss viszonozta Plaisance pillantását, és látta, hogy a lány egyetért vele abban, hogy nem az igazat mondja, mert ő sem bízik a smasszok parancsnokában, és úgy gondolja, hogy az első adandó alkalommal le kellene lépniük tőle. Remélte, hogy Sa Ma nem kutatja át a nagy, tolóajtós autót, amiben a zsákmánnyal telepakolt bőrzsákjukat hagyták.

– Több emelet is van még! – kiáltott fel az egyik smassz, és a lámpájával a felsőbb szinteken sorakozó autókat kezdte pásztázni.

Az ujjongó kiáltásaik visszhangosan verődtek a parkolót körülfogó katlan falai között. Olyan is akadt közöttük, aki örömében a magasba emelte a géppisztolyát, és sorozatokat eresztett a levegőbe. Apró vakolatdarabok potyogtak a fejükre.

– Ne pazaroljátok a lőszert! – kiáltotta Sa Ma. – Láttátok a bestiákat, amiket a kölyök ejtett el?! Nyilván akad még belőlük!

A smasszok gyorsan leengedték a fegyverüket.

– Alaposan végig kell gondolni mindent – folytatta a parancsnok. – Nem nyúlunk az autókhoz, nem gyűjtünk be semmit, amíg ki nem derítettük, hogy mekkora a terület! Világos?

Jusshöz és Plaisance-hoz fordult.

– Eszünk egyet, de utána azonnal nekiálltok új átjárót keresni.

Sokáig kutakodtak a katlanban, és nemhogy új alagutat vagy katakombát, de egy árva repedést sem találtak, és a nehezen átlátható, tagolt, apró kiugrókkal, szirtekkel teleszórt sziklafal sem könnyítette meg a keresést, pedig nyilvánvaló volt, hogy az állatok nem az égből pottyantak oda, mert hiába volt hatalmas, a katlan önmagában nem nyújthatott sem elegendő vadászterületet, sem zsákmányt ekkora termetű ragadozók számára. Pedig Juss nem hagyott ki egyetlen zugot sem, mert tapasztalatból tudta, hogy az átjárók bejárata bárhol, bármilyen forma mögött megbújhat. A smasszok egy ideig mámorosan követték őket, mert bíztak abban, hogy újabb és újabb kincsekre fognak bukkanni, mint a mesékben, aztán az idő előrehaladtával a lelkesedésük alábbhagyott; belefáradtak, beleuntak a keresésbe, és inkább leültek, lehevertek, és csak várták, hogy a két gyerek szóljon, ha talál valamit.

– Sa Ma nem elég erős és nem elég okos ahhoz, hogy megtartsa magának ezt az egészet – súgta Plaisance, amikor biztosnak tűnt, hogy nem hallhatják meg őket.

– Ahogy lehet, szólunk Ta Linek, rendben? – nézett rá Juss.

A kis nájt elhúzta a száját.

– Sa Ma nem fogja hagyni, hogy megszökjünk…

– Majd csak adódik valami lehetőség, és faképnél hagyhatjuk ezt a nyomoroncot. Ha találnánk egy új járatot, simán leléphetnénk.

Plaisance nem tűnt nyugodtnak, de egy bólintással jelezte, hogy egyetért a társával.

– A két fenevadat is elég jól megoldottuk, pedig az azért rázósabb ügy volt, mint ezzel a patkány Sa Mával – válaszolta Juss, és pofákat vágva a smasszok parancsnokát kezdte utánozni.

Plaisance hálával és csodálattal nézett rá, amitől hatalmas büszkeség töltötte el Jusst.

– Még jó, hogy itt voltál… hogy itt vagy.

Félénk mosoly derengett fel a kislány arcán.

– Én vagyok a védelmeződ… Ezt ne felejtsd egyetlen pillanatra sem!

Még sokáig kutattak, felkapaszkodtak a meredek sziklafalakon, bevilágítottak minden sötét résbe, zugba. Egyetlen apró repedést sem találtak még, amikor hosszú, öblös visszhangot verve felharsant Sa Ma rekedtes kiáltása.

– Hé, hozzám! Gyertek le azonnal a folyóhoz.

Plaisance szeme olyan riadtan kezdett verdesni, mint a pókhálóba akadt zombixok szárnya.

– Mit akarhat?

Juss idegesen tapogatta a kabátja zsebét.

– Nyugi, itt van, amivel le tudom nyugtatni… Maradj mindig a közelemben! Világos?

Leereszkedtek a katlanba, és elindultak a Szajna felé. Mivel Juss lámpája lassanként kezdett lemerülni, új elemet tett bele, a régit pedig zsebre tette. Ösztönös mozdulat volt, még akkoriban alakult ki benne, amikor csatlakozott Daubhoz és a bandájához: gyakran használta fel újra a régi elemeket, mert azt gondolta, hogy egy kis pihentetéssel még feltöltődnek valamennyire. Elhaladtak a parkoló előtt, és erőltetett menetben tették meg az utat a folyópartig. Sa Ma és néhány embere várta őket, és a közelben álló olajlámpa fényénél olyannak tűnt az arcuk, mintha valamennyien bronzmaszkot viseltek volna. A körülöttük terjengő bűz alapján úgy tűnt, elkezdték megnyúzni az állatokat.

– Nem találtatok semmit odafent? – kérdezte kurtán Sa Ma.

– Egyelőre semmit – válaszolta Juss. – Egy fia repedést, egy aprócska lyukat sem…

Egy pillanatra sem vette el a kezét a zsebe közeléből, hogy a legapróbb gyanús jelre előránthassa a pisztolyát. Nyilván nem lett volna sok esélye a Kalasnyikovokkal szemben, de nem lett volna hajlandó tétlenül tűrni, hogy lemészárolják őt és Plaisance-t.

– Én meg azt hiszem, hogy szórakozol velem, kölyök – mormogta Sa Ma.

– Mondd már meg, hogy miért akarnám eltitkolni előled, ha találnék valamit? – tiltakozott Juss.

Hirtelen észrevette, hogy Plaisance a szemével a néhány lépésnyire, a lámpa fénykörén kívül heverő tárgyakra próbálja irányítani a figyelmét. Egészen addig nem vette észre azokat a bőrtömlőket… Rájött, hogy Sa Ma és az emberei ürítették ki őket, és hogy alaposan a fejükbe szállhatott az alkohol.

– Te mocskos, kis fattyú! Sunyibb, vagy, mint egy patkány…

A Balpart legkülönbözőbb állomásain készített, a leggyakrabban fehérbogyóból, de akár erjesztett moszatból vagy fekete krumpliból párolt pálinka időnként váratlan hatásokat váltott ki azokból, akik mértéktelenül nyakaltak belőle. Elég volt két-három részeg ahhoz, hogy letaroljanak egy teljes peront vagy folyosót. Daub bandája inkább visszafordult, és meg sem próbált átjutni az olyan állomáson, ahol éppen részegek tomboltak, és nem azért, mert megijedtek vagy féltek, hanem azért, mert az ilyen embereket egyetlen módon lehetett megfékezni: úgy, ha megölték őket, márpedig sok rosszat lehetett mondani a Kufárok bandájára, de nem voltak mészárosok.

– Arra gondoltunk a fiúkkal, hogy egy kicsit itt kellene hagynod ránk a lányt, amíg te folytatod a keresést – mondta Sa Ma kásás hangon. – Szívunk ebben a pöcegödörben, itt nincsenek nők, csak ezek a nyomorult dögök, akik jobban bűzlenek, mint egy vénasszony szaros segge, szóval érted, elszórakozunk picit a luvnyáddal, aztán visszaadjuk. Persze soha nem lesz már olyan, mint amilyen volt, de neki is jobb, ha rájön, mi vár rá az életben, hát nem?

Juss próbált mély levegőt venni, és úrrá lenni a készülődő pánikrohamon.

– Gyerek még – mondta, bár tökéletesen tisztában volt azzal, hogy az efféle érvekkel nem megy semmire.

– Sokan már férjnél vannak az ő korában – torkolta le Sa Ma ingerülten, és Jussre emelte vészjóslóan csillogó szemét.

Juss érezte, hogy Plaisance lehajtott fejjel áll csak, hogy ne láthassák a könnyeit. Riadtan száguldoztak a gondolatai, az jutott eszébe, hogy talán az olajlámpára kellene lőnie, és a katonák rövid tanácstalanságát kihasználva a katlan felé iramodnia a lánnyal. Egy kis szerencsével lenne annyi idejük, hogy elrejtőzzenek a zseblámpák és a lövedékek elől, és a kis nájttal az oldalán a sötétség is őket segítené inkább. Ahhoz azonban, hogy legyen esélyük, arra lett volna szükség, hogy Plaisance-t ne bénítsa le a félelem, ő viszont csak a tekintetével tudott neki üzenni. Ekkor, mintha titokzatos úton-módon megsejtett volna valamit, a kislány felemelte az arcát, és ránézett.

– Szegény kicsike sír! – kiáltott fel Sa Ma. – Mi lesz itt néhány percen belül?!

A többiek hatalmas röhögésben törtek ki. Juss dühödt elszántságot látott a nájt arcán és a tekintetében.

– Na, húzzál el, kölyök! – mondta a smasszok parancsnoka. – Nyugodtan kiverheted, amíg mi a gondjainkba vesszük a kis védencedet.

Juss csüggedten bólintott, mintha beletörődött volna, elindult, és igyekezett egy-két lépéssel közelebb kerülni a kislányhoz. Hirtelen megfordult, és célba vette a lámpát. A szeme sarkából még érzékelte, hogy a smasszok megdöbbennek és elbizonytalanodnak, majd gyors egymásutánban kétszer elsütötte a fegyverét. Az első lövedék célt tévesztett és a közelben ülő smassz combjába fúródott, a második viszont telibe találta a lámpát, amely hatalmas lobbanással apró, lángoló szilánkokra fröccsent, majd végképp kialudt.

– A mocskos kis patkány! – üvöltött fel Sa Ma.

Juss odarohant Plaisance-hoz, de a kislány olyan határozottan ragadta meg a kezét, és kezdte el maga után húzni, mintha már előre felderítette volna a terepet. Juss annyit érzékelt csupán, hogy a Szajna partján rohannak, és egy pillanatra megtorpant.

– Gyere utánam – súgta a nájt.

A smasszok, mintha hirtelen kijózanodtak volna, hirtelen összekapták magukat és utánuk eredtek. A lámpáik fénycsóvája vadul hasogatta a sötétséget, de meglepő módon – mintha fel sem merült volna bennük, hogy bárkinek az eszébe juthatna arra menekülni – egyetlen fénypászma sem vette célba a folyópartot. A nedves iszap végképp elnyelte a menekülők lépteinek zaját, amelyet jórészt amúgy is elnyomott a smasszok és Sa Ma hangos csörtetése.

Juss nem látott semmit, se a folyót, se a boltozatot, se a falakat. Plaisance lépésről lépésre vezette, hol balra, hol jobbra húzta, lassított, hogy könnyebben keljen át az akadályokon, vagy kikerülhesse az eléjük kerülő sziklákat, kavicshalmokat vagy mélyebb tócsákat… Juss érezte, hogy a nájt terve váratlanul érte a smasszokat, mert egyre távolabbról, egyre halkabban hallotta a kiáltásaikat.

– Sziklafal tízlépésnyire – súgta Plaisance.

– Basszus, sarokba fognak szorítani…

– Amíg te Sa Mával beszélgettél, észrevettem egy rést.

– Ilyen messziről?

– Ez a jó abban, ha nájtnak születik az ember…

Juss mintha egy, a sötétnél is sötétebb tömböt érzékelt volna maga fölött, majd benyomultak egy helyre, ami elég szűk és alacsony lehetett, mert Juss a vállával és a hajával is súrolta az üreg tetejét és oldalát. Halk vízcsobogást hallottak a csendben, amelyet csak a smasszok távoli, alig hallható kiáltozása kavart fel időnként.

– Ez a víz – súgta Juss.

– Egészen közel van a folyó.

Juss érezte, hogy a járat egyre tágabbá válik, olyannyira, hogy egy idő után már kitárt karral sem érte el a sziklás falat.

– Lehet, hogy most már elővehetném a lámpát…

– Várj még egy kicsit, a fény messzire ellátszik! – figyelmeztette Plaisance.

Juss engedelmeskedett. A sötétben, Plaisance birodalmában, felcserélődtek a szerepeik. Addig mentek, amíg a víz locsogása és a smasszok kiáltozása végképp el nem halkult a hátuk mögött.

– Most már nyugodtan világíthatsz – mondta Plaisance.

Juss maga is meglepődött, hogy milyen ráérősen nyomta meg a lámpa kapcsolóját. Mivel nem ismerte a szüleit, és mindeddig nem akadt senki, akitől védelmet remélhetett volna, furcsán meghatódva gondolt arra, hogy egy pillanatra letehette a vállára nehezedő összes terhet, és rábízhatta valaki másra az életét, és nem igazán érezte sürgősnek, hogy ismét átadja magát a szüntelen, vadállatias készenlétnek, amely azóta zakatolt benne, amióta csak az eszét tudta.

A lámpa fényében felderengő kétlépésnyi magas és széles alagutat nem emberi kéz, hanem a természet vájta a sziklákba, és a talajt borító nyirkos föld és iszap egyértelműen jelezte, hogy a Szajna rendszeresen elönti a járatot.

– Hogy a fenébe tudott utat vájni magának ebben a kemény sziklában? – tapogatta végig Juss a sziklát.

Az átjáró nem szűkült, ő pedig úgy gondolta, hogy már jókora utat megtehettek, amikor egy, a katlannál kisebb, de szintén vízzel teli barlangba értek.

– Egyáltalán nem látom, hogy mi van odaát, de szerintem itt az út vége…

A boltozat egyre közelebb ereszkedett a víztükörhöz, ami nyilván a Szajnáé volt. Körülnéztek, mert abban reménykedtek, hogy találnak egy merőleges járatot, de nem láttak semmiféle nyílást a sziklafalban. Juss a vízre irányította a lámpát, hogy szemügyre vegye a medret. Sziklákat látott egylábnyi mélységben.

– Nem tűnik nagyon mélynek, megpróbálhatunk átkelni rajta.

– Én nem… nem tudok úszni – dadogta ijedten Plaisance.

– És sem, de szerintem leérne a lábunk. Vagy megpróbáljuk, vagy vissza kell fordulnunk. Melyiket szeretnéd?

A kis nájt szeme elkerekedett a rémülettől, ahogy a mozdulatlan vízre nézett.

– Én megyek előre, ha bármi gond van, azonnal kijövünk.

– Meglátod, a lámpád nem fogja bírni.

– Szerintem vízálló. Vannak rajta olyan puha karikák, amik megvédik…

– Biztos?

– Túrót vagyok biztos benne, Plaisance! Annyit mondok csak, hogy nem veszíthetünk semmit, ha megpróbáljuk…

Juss térdre ereszkedett a folyóparton és elszántan belemártotta a vízbe a felkapcsolt lámpát. Rettenetesen akarta, hogy ne aludjon ki, különben egész addig nélkülöznie kellett volna, amíg nem kerít valahonnan egy újat. Hatalmas kő esett le a szívéről, amikor látta, hogy a lámpa vígan teszi a dolgát, fényárba borítja a sziklákat ellepő vastag moszatréteget és a közöttük fantasztikus összhangban, egyszerre mozduló és irányt változtató aprócska fehérhalrajokat.

– Látod, bírja?! Megyek előre. Ha jelzek, azonnal visszafordulsz a partra! Rendben?

A kis nájt alig láthatóan bólintott. Juss belelépett a vízbe, de egészen addig kapaszkodott a partba, amíg meg nem vetette a lábát az első széles és lapos kövön. Bár a legszívesebben azonnal visszakozott volna, adott egy kis időt magának, hogy hozzászokjon a jéghideg víz érintéséhez. Amikor már derékig merült a vízbe, felegyenesedett, és visszanézett Plaisance-ra.

– Látod, nincs mitől félned.

Óvatosan átlépett a következő sziklára, de megcsúszott a vastag moszaton. A karjával kalimpálva, üggyel-bajjal nyerte csak vissza az egyensúlyát.

– Majd figyelj, mert nagyon csúszik!

Már három-négy lépésnyire eltávolodott, amikor visszanézve látta, hogy a nájt nem követi, mozdulatlanul áll a parton.

– Mire vársz? Minél közelebb maradunk egymáshoz, annál könnyebb lesz.

Plaisance összeharapta a száját, és megrázta a fejét.

– Úgy érzem, hogy a víz nem fog elereszteni – mondta alig hallhatóan.

– A halászok mindenféle hülyeséget összebeszélnek. Egy csomó ideig vissza tudod tartani a lélegzetedet. Szerintem jobb megpróbálni, mint megvárni a smasszokat.

– Egy idő után feladnák, ha szép csendben meghúznánk itt magunkat. Aztán visszamehetnénk Kis-Kínába, és szólhatnánk Ta Linek.

Juss egyrészt megértette a kis társa félelmét, de másrészt kezdte elveszíteni a türelmét.

– Azok a patkányok soha a büdös életben nem fogják feladni! És tudod, miért?

Hagyta, hogy Plaisance alaposan megforgassa magában a dolgot.

– Mert nem akarnak nélkülünk visszamenni Kis-Kínába. Ta Li halálra kínozná őket, hogy megtudja, mi történt velünk, mert értékesek vagyunk a számára. Érted? Á! – legyintett. – Csinálj, amit akarsz!

Vállat vont, és ismét elindult a barlang közepe felé. Az egymástól nagyjából azonos távolságra lévő sziklák egy elég könnyen járható gázlószerűséget alkottak. A boltozat fokról fokra alacsonyabbá vált, úgyhogy egyre inkább össze kellett görnyednie, hogy elférjen alatta, és a lámpa fényében már azt is látta, hogy valamivel távolabb hirtelen merőlegesre válik, és falként merül alá a vízben.

– Plaisance?

Mivel nem kapott választ, Juss megfordult, és a barlang bejárata felé fordította a lámpáját, de nem látta a parton a kislány törékeny alakját.

– Plaisance?

Hirtelen szörnyű aggodalom kerítette a hatalmába, és elindult a part felé. Plaisance visszafordult volna a katlanba? Vagy beleesett a vízbe, amikor rá akart lépni az első sziklára? Már nagyon bánta, hogy olyan durván szólt rá. A nagy sietségben megfeledkezett az óvatosságról, megcsúszott egy moszatos kövön, és akkor már nem sikerült visszanyernie az egyensúlyát, teljes hosszában elterült a folyóban, és egy pillanatra a lélegzete is elakadt a jéghideg vízben. Ahogy megpróbált két lábra vergődni, a nagy hadonászás közben elengedte a lámpát, de pánikba esve csak az érdekelte, hogy levegőhöz jusson. A fagyos víz belement az orrába is. A meder alján heverő lámpa fényében látta, ahogy egy hatalmas fehér rák előmerészkedik hínáros, sziklás fészkéből.

18.
SÖTÉT VÁGYAK

A főpásztor őrjöngött, amióta egy hírnöktől értesült a duroci katonák szégyenletes vereségéről. Azok a barmok képtelenek voltak megakadályozni, hogy Maldora és a kísérete a Montparnasse területére lépjen, és a kudarcukkal még nehezebbé tették a helyzetet, egyrészt mivel ez a fejlemény csak tovább növelte a baci elnöknő iránti rajongást a montparnasse-iak körében, másrészt pedig mivel mostantól egyéb csoportok is megpróbálnak majd áttörni a duroci fizetőkapun, pedig annak bevételeiből bőségesen jutott a Felemelkedés kincstárába (ugyanúgy, ahogy a tanácséba is, ám ennek az osztozkodásnak rövid időn belül véget kell majd vetni).

Ráadásul Parnnak be kellett látnia, hogy hiányzik neki Aube.

Rettenetesen.

Azt hitte, hogy a felszínre taszítást követően rövid időn belül sikerül majd megszabadulnia az emlékétől, de sem a szertartás után kipécézett fiatal papnő, sem a többi jelölt nem vehette fel a versenyt a varenne-i barna szépséggel. Rájött, hogy Aube pótolhatatlan, és szerette volna visszaforgatni az idő kerekét, visszatérni ahhoz a pillanathoz, amikor egy névtelen informátor (valószínűleg sohasem fogja megtudni, hogy ki küldte) figyelmeztette a szeretője hármas ügynök voltára; visszatérni ahhoz a pillanathoz, amikor jóvátehetetlen döntéseket hozott féktelen dühében… Akkor már alaposan végiggondolta volna újra az egészet, és nem záratta volna azonnal ketrecbe az árulót, és nem küldte volna a gyilkos felszínre azt a fenséges testet. Akkor már a kegyelem, a megbocsájtás vágya töltötte el a testét, a lelkét, és lehangolta a tudat, hogy elkésett, hogy nem tehet semmit. Aube halála olyan hatalmas űrt hagyott benne, amit nem tölthetett be semmi. Sem a tisztsége, sem a Montparnasse-i Tanáccsal vagy az Augirral való folyamatos küzdelem, sem pedig az az egyre fenyegetőbb veszély, amelyet Maldora személye és az általa tervezett Szövetség eszméje jelentett. Hiába szentelte minden idejét és energiáját arra, hogy felkészítse a közvéleményt a mutációk és egyéb szörnyű degenerációk szisztematikus kiirtására, a Felemelkedés Egyháza befolyásának a teljes Balpartra való kiterjesztésére, vagy arra, hogy harcba küldje a seregeit és terjessze az igét a független állomásokon és állomáscsoportokon, hogy kikerülje az ellenségei által állított számtalan csapdát, Aube szelleme minden áldott pillanatban kísértette. Meg akarta kérdezni Bilt, hogy mit csinált, hogyan viselkedett az elítélt közvetlenül a felszínre taszítás előtti pillanatokban, de a felhúzó ember eltűnt. Sem a menyasszonya, sem az ivócimborái nem látták már egy ideje. Rejtélyes módon nyoma veszett, és ez annál is érthetetlenebb volt, mert jól alakultak a dolgai, és házasodni készült.

– Valaki sürgősen beszélni szeretne önnel, Égi Fényesség.

A főpásztor ingerült pillantást vetett a húszkarú gyertyatartóval belépő öreg és hajlott hátú szolgára, arra a húgyszagú vénemberre, akit csak és kizárólag irgalomból tűrt meg a maga közelében, de ugyanolyan gyalázatos szégyenfoltnak érzett az emberiség testén, mint a mutánsokat.

– Nem mondta meg a nevét?

– Annyit közölt csak, hogy a legutóbbi felszínre taszításról óhajtana szót váltani veled.

Parn hangosan felsóhajtott.

– Nyilván valaki, aki kivetni valót talált a szertartásban. Küldd el, ez itt nem a panasziroda, hanem a Felemelkedés Egyház főpásztorának a rezidenciája.

– Az egyik elítéltet emlegette.

A főpásztor kíváncsian kapta fel a fejét.

– Azt gondolom, nem mondta, hogy melyik elítéltről akar beszélni…

A szolgáló sajnálkozva rázta meg a fejét, mert tudta, hogy a válaszaival nem igazán sikerül elnyernie az utóbbi időben amúgy is rettenetes hangulatban lévő egyházfő jóindulatát.

– Küldd be, de előtte ne felejtsd el megmotozni!

– Már kétszer is ellenőrizték, Égi Fényesség. Nincs nála fegyver, és méregkapszulát sem rejteget az alfelében.

Parn visszafogta magát, nem adott hangot annak a véleményének, hogy az öregemberhez hasonló gusztustalan lények nyilván nagy élvezettel kutakodnak hosszasan a látogatók testének legeldugottabb zugaiban, és egyszerűen csak intett neki, hogy vezesse be az illetőt.

Egy meglehetősen különös, patkánybőrbe öltözött és fertelmesen büdös alak lépett be. Olyan torz volt az arca, hogy az embernek akaratlanul is kedve támadt a helyükre rakosgatni a különböző részeket: az orrát visszatolni középre, kiegyenesíteni a száját, vagy a bozontos szemöldöke alá igazgatni a szemét. A haja viszont dús, göndör és fényes volt, úgy ült a fején, mint egy, a sivár és ijesztő tájból csodálatosképpen kihajtó fenséges növény. A jobb orcáján futó, még gennyedző seb tanúsága szerint nemrégiben komoly verekedésben vagy egy kegyetlenül elfajult házastársi vitában vehetett részt.

– Alarnak hívnak, és nagy megtiszteltetés, hogy találkozhatok önnel főpásztor… akarom mondani, Égi Fényesség.

Vontatottan beszélt, és az ajkai is meg-megrándultak, mégis tökéletesen érthető volt minden szava.

– Minek köszönhetem a látogatást? – sóhajtott Parn.

– Ott voltam a legutóbbi felszínre taszításon…

– Kíváncsiságból vagy azért, mert hívő?

– Már majdnem megtértem, Égi Fényesség.

– Mire vár, hogy ténylegesen is megtegye?

– A terveim szerint a következő eresztésben már benne leszek… Már elnézést a kifejezésért, főpásztor. Rövid időn belül mindenestől önök közé fogok tartozni.

Alar, amennyire azt a szétcsúszott vonásai engedték, igyekezett olyan arcot vágni, hogy látszódjon, mekkora büszkeséggel tölti el ez a lehetőség.

– A legutóbbi szertartásról kezdett beszélni…

– Arról a lányról volna szó…

– Milyen lányról?

– Arról, aki utoljára került sorra. A barnáról. Igencsak szép nő…

Aube! – kiáltott fel kis híján a hirtelen feszültté váló Parn.

– Éppen azért néztem meg olyan alaposan magamnak, mert annyira nagyon tetszett. No, szóval, képzelje, nem sokkal a szertartás után megint találkoztam vele… Élt és virult.

A főpásztor leesett állal, döbbenten bámult maga elé, képtelen volt megmozdulni és egyetlen hang sem jött ki a torkán, úgyhogy a látogatója kihasználta a lehetőséget és folytatta.

– A Germain-des-Prés-n történt, Égi Fényesség. Két barátommal tartottunk hazafelé az Indulási csarnokból. Ittunk valamennyi fehérbogyó-pálinkát, hogy megünnepeljük a szertartást, szóval egy kicsit azért kapatosak voltunk. Egyszer csak megláttam egy párocskát, ahogy ottan oson a fal mellett… Valahogy gyanúsak voltak, figyelni kezdtem, és aztán, amikor éppen egy lámpa alá értek, felismertem a lányt, akit nem sokkal korábban még a felszín felé tartó ketrecben láttam. Közelebb mentem, hogy biztos legyek a dolgomban, erre a fickó azt hitte, hogy rájuk akarok támadni, és fegyvert fogott rám. Szerintem még nálam is részegebb volt. Rám is lőtt az a gyökér, már elnézést a kifejezésért, a golyó súrolta az arcomat, de sikerült meglépnem, ő meg csak lőtt, csak lőtt… Engem nem talált el, de az egyik havert hasba durrantotta az az őrült, bár igaz, ami igaz, a fehérbogyó-pálinkától mindenki megvadul…

– Biztos, hogy Aube… Biztos, hogy az a lány volt?

Alar olyan hevesen bólogatott, mintha le akarná rázni a fejét a nyakáról.

– Nem sok mindenben vagyok jó, de nem felejtem el az embereket, felismerem őket, főleg az efféle szép lányokat.

A főpásztor előtt megjelent az arckép, amit egy tehetséges rajzoló készített Aube-ról, és amiről megfeledkezett, amikor egy hirtelen dührohamában nekiállt megsemmisíteni mindent, ami az áruló bestiára emlékeztette. Az ágya lábánál álló hatalmas komód egyik fiókjába tette annak idején.

– Várjon egy kicsit, legyen szíves! – mondta, és felállt a székéből. – Egy perc és jövök.

Néhány pillanat múlva visszatért és egy olyan kartonlapot szorongatott a kezében, aminek darabját több mint harminc jegyért árulták a Balparton. Letette az íróasztalára a gyertyatartó mellé, és megkérte Alart, hogy nézze meg alaposan, a férfi meg átszellemülten tanulmányozta a rajzot (Parn nem tudta eldönteni, hogy Aube arca vagy inkább a teste töltötte el ilyen áhítattal).

– Honnan szerezte ezt a képet, Égi Fényesség?

– Ő az?

– Igen, kétségkívül. Álmodni sem lehet ilyen testet.

Bár Alar beszámolója nagyon felzaklatta, és keszekusza gondolatok száguldoztak vadul a fejében, egy dolog biztosnak tűnt Parnnak: Aube újbóli felbukkanása egybeesett a felhúzó ember eltűnésével. Valami történt a felszínre vezető nyílás felső részén, és nyilvánvalónak tűnt, hogy Augir vagy a tanács emberei kiszabadították a nőt, és Bil testét tették a helyére. Elég lesz leengedni a ketreceket, és akkor minden kiderül. Mindössze arra kell ügyelnie, hogy diszkréten intézze a dolgot, mert nem kellene összezavarni a papság és a hívek fejét.

– Szeretne ötszáz pénzt keresni?

Alar csálé szemei elkerekedtek az ajánlattól.

– Ötszázat mondott? Mit kellene tennem, Égi Fényesség?

– El kell jönnie velem az ítélet-végrehajtó terembe, mindenben követni a parancsaimat, és utána hallgatni, nem szólni egyetlen szót sem senkinek.

– Veszélyes?

– Egyáltalán nem. Csak olyan emberre van szükségem, aki elég erős ahhoz, hogy a ketrecek tartóköteleit húzkodja.

– Akkor velem elég jól fog járni, mert a nyomorult életem jó részét azzal töltöttem, hogy földeszsákokat cipeltem a 4P veteményeskertjeiben.

Parn hátborzongató mosolyt villantott a vendégére. Alar természetesen soha nem fogja megkapni azt a hozzá hasonló nyomorultak számára szinte felmérhetetlenül hatalmas összegnek tűnő ötszáz jegyet, egyszerűen csak meg fog halni, mint mindazok, akiket az a balszerencse ér, hogy megismerik egy nagy hatalmú ember féltve őrzött titkát.

– Halottnak hisz.

Aube még mindig beleborzongott, ha a Felemelkedés főpásztoráról beszélt, és mélyen meg volt győződve arról, hogy senki és semmi nem lesz képes feledtetni vele a férfi verítékének a szagát, a súlyát, a hangját és a lihegését.

– Parn a Montparnasse legjobban tájékozott figurája… – vélte Roy. – Sőt, az egész Balparté. Elég, ha valaki meglát az utcán, és pillanatokon belül tudni fog a dologról.

– Ki ismerne fel? Mindig is névtelenül, sőt rejtőzködve éltem.

Aube felnézett a könyvből, amit azért forgatott, hogy megfejtse a betűk, a szavak, a mondatok titkát. Olyan gyorsan haladt, hogy az még a vendéglátóját is meglepte, és persze el is szomorította, mert úgy érezte, hogy a lány azon nyomban ott fogja hagyni, mihelyt megtanul olvasni. A lakás legnagyobb, legkényelmesebb szobájában helyezte el. Aube meglepetésében fel is sikkantott, amikor Roy bevezette a szobába, amelynek a létezéséről fogalma sem lehetett mindazoknak, akik nem ismerték a lépcsőkkel, létrákkal telezsúfolt épületet, ahol minden folyosó mintha csak egy-egy újabb sötét zugba vezetett volna. Aube kényelmes ágyban, élete legpuhább fekhelyén töltötte az éjszakákat. Ilyen kellemes helye még az anyjánál, a Felemelkedés főpásztoránál és az általa korábban ismert gazdag férfiaknál sem volt. Roy leköltözött a földszinti kisszobába, ahol az ágy keskenyebb és nyikorgósabb, a matrac pedig jóval vékonyabb volt. Kezdetben zavarta Aube-ot, hogy elvette a helyét, aztán arra gondolt, hogy senki sem kényszerítette Royt, nyilván puszta kedvességből, vagy esetleg szerelmes rajongásból cselekedett így, ám mivel ez a rajongás megmaradt egy szemérmes, már-már elvont érzés szintjén, egy cseppet sem zavarta őt. Aube egyáltalán nem érezte felelősnek magát az érzelmek, vágyak miatt, amelyeket a férfiakban kavart fel.

Roy mindeközben kiváló tanítómesternek bizonyult, türelmes, figyelmes és előzékeny volt vele. Aube ismerte már az ábécé összes betűjét, és képes volt összeolvasni a szótagokat, a szavakat, a mondatokat. Roynak fantasztikus könyvgyűjteménye volt. Amint tehette, bezárkózott, és nézegette a képeket, fotókat, amelyek Roy szerint a felszínt ábrázolták, és mindig rábukkant egy-két olyanra közöttük, amely lenyűgözte, amelyen más és más életek tárultak ki előtte: nyomorúságos emberek jöttek-mentek, ácsorogtak lepusztult környékeken; rövidnadrágos férfiak és nők ugráltak, futottak egy pályán; szép, magas négylábúakon ülő mogorva fickók nézelődtek foltos bőrű, meredező szarvú állatok között; hatalmas tűzvészek füstje emelkedett gomolyogva az égnek hívott végtelen térbe; sisakos, furcsa fegyvereket szorongató férfiak vonultak hatalmas, zölden burjánzó növények között… Szeretett volna minél hamarabb folyékonyan olvasni, mert ahogy a házigazdája is magyarázta, csak a szavakkal válhatott teljessé az amúgy gyakran csalóka képek tényleges jelentése, értelme. Nagyszerűen érezte magát az efféle kincsek között, jobban, mint a születése óta bárhol, bármikor, mintha végre rátalált volna az igazi helyére. Más szemmel nézte már az anyját is, aki mást sem tett egész életében, mint kereste a módját, hogy miként menekülhetne a Metró 2033 fojtogató szűkösségéből. A varenne-i úrnő gyalázatos viselkedése tulajdonképpen azt az egyetlen célt szolgálta, hogy felszabadítsa gyermekeit a saját befolyása alól, és rávegye őket arra, hogy maguk próbáljanak meg szélesebb perspektívából nézni a világra. Ha Ière hozzáférhetett volna Roy könyveihez, az egész életét a tanulmányozásukkal töltötte volna.

– Soha nem jutott az eszedbe, hogy megnyisd a könyvtáradat (imádta ezt a szót) valamennyi metrólakó előtt? Butaság, hogy csak a fiad férhet majd hozzá.

Mint általában, ha elgondolkozott, Roy végigsimította a haját, mielőtt válaszolt volna.

– Nem hiszem, hogy a metrólakók készen állnak a könyvekben foglalt újdonságok feldolgozására, sőt talán még az erőszak is fellángolna miattuk. A lángolást szó szerint értsd… Többször is előfordult az emberiség történetében, hogy könyveket égettek. Egyszer olvastam egy regényt is, ami kifejezetten a könyvégetésről szólt… az volt a címe, hogy Fahrenheit 451, ami, ha jól emlékszem, a papír gyulladási hőmérsékletét jelöli. Azt hiszem, az őseim éppen ilyen okokból döntöttek úgy, hogy titokban tartják ezeket a kincseket. Ha megnyitnám a metrólakók előtt, félek, mindörökre eltűnne a könyvtár…

– Úgy gondolod, hogy a tudatlanok mindig ostobán cselekszenek?

– Úgy gondolom, hogy a félelem akadályozza a gondolkozást, és bezárja az embert az ösztöneibe, és úgy gondolom, hogy az, akinek nincsenek szavai, ököllel és erőszakkal fejezi ki magát. Először szavakat kell találnunk a gondolatainkra, az érzéseinkre, és csak utána lehetünk képesek szembenézni a könyvekben alakot, formát öltő eszmékkel.

Aube belelapozott az előtte heverő könyvbe, és elnézte egy pillanatra a képet, amelyen egy család állt egy hatalmas ház előtt.

– A metrólakók azért rettegnek, mert nem ismerik a történelmüket – mondta. – Azt hiszik, hogy a Balpart falain, mennyezetén és boltozatán kívül nincs más.

– És mi történne, ha hirtelen meglátnák a korábbi életformánk képeit? Megpróbálnának mindenáron visszamenni a felszínre, de annak alapján, amit a Bil nevű felhúzó ember mesélt a visszahozott testekről, egyelőre esélyünk sem lenne odafent a túlélésre, meg kell várnunk, amíg a körülmények ismét kedvezőek lesznek, de arról, hogy ez mennyi idő alatt következik be, fogalmunk sincs. Csak a felszínre taszítottak holttestének az állapotából fogjuk tudni, ha egyszer eljön az idő a nagy visszatérésre.

– Ha jól értem, a felszínre taszítás tulajdonképpen csak kísérlet, és az elítéltek a kísérleti patkányok?

– Kettős funkciója van ennek a szertartásnak: egyrészt a büntetéssel rá lehet szorítani a metrólakókat a törvények tiszteletben tartására, másrészt ellenőrizni lehet a felszín állapotát.

– De mitől lakhatatlan a felszín?

Roy megvonta a vállát.

– Több könyvben is találkoztam már a sugárzás és a radioaktivitás szavakkal, máshol meg a nukleáris tél és a retrovírus kifejezés került elő, de fogalmam sincs, hogy ezek mit jelentenek pontosan, ahogy azt sem tudom, hogy az emberiség idézte-e elő ezeket, vagy pusztán természeti jelenségekről van szó. Annyit tudok csak, hogy mindezek a csapások a Metró 2033-ban nem fenyegetnek minket. Pontosan kellene ismernünk azokat az eseményeket, amelyek arra kényszerítették az emberiséget, hogy a föld alá meneküljön, de mivel a korabeli embereknek nem volt idejük írásba foglalni mindezt, semmiféle beszámoló nem áll a rendelkezésünkre.

– Szerinted léteznek még olyan metrólakók, akik, a te családodhoz hasonlóan, ebből a korszakból származó felbecsülhetetlen írásos emlékeket őriznek?

Roy felállt, hogy kicserélje az egyik már alig pislákoló gyertyát.

– Van egy história, de nem nagyon hiszek benne – mormogta Roy, miközben meggyújtotta a kanócot.

– Milyen história?

– Mielőtt kiserkent volna a szőröm, egy öregember mesélt nekem az Idő Uráról, aki egy szigeten él. Le akartam lépni, mert bűzlött az alkoholtól, a mocsoktól és úgy féltem tőle, mint az ördögtől, de elkapta a csuklómat, és addig nem eresztett, amíg el nem mondta a történetét. Az Idő Ura, legalábbis szerinte, egy halhatatlan lény, aki mindent tud, ami a világ keletkezése óta történt, és ismeri a választ minden kérdésre, csakhogy ahhoz, hogy eljussunk hozzá, át kell kelni a Szajnán, és elmenni egészen a Keleti-tengerig, de azok a szerencsétlenek, akik eddig megpróbálták, mind egy szálig odavesztek, megfulladtak. Ő az apjától hallotta a történetet, az pedig az ő apjától, és így tovább, a sor egészen addig az őséig nyúlt vissza, aki személyesen találkozott az Idő Urával.

– Az ő családjuk ugyanúgy őrizte ezt a történetet, ahogy a tiéd a könyveket – nézett fel Aube.

– Akkor nem mondta volna el nekem…

– Te se akartál beszélni nekem a könyveidről.

Roy felegyenesedett és bólintott.

– A titok olyan súllyal nehezedik az ember vállára, hogy időnként nyilván szükségét érzi, hogy megszabaduljon tőle…

Hirtelen támadt, hatalmas hangzavar szűrődött be a lakásba a peron irányából. Aube nyugtalan pillantást vetett Royra.

– Nyilván vadásznak valakire – magyarázta. – Hogy férfira vagy nőre, mindegy nekik, az emberek maguk végzik el a milícia dolgát. Háromszor vagy négyszer is találtam már szörnyűségesen megcsonkított holttesteket a lakás előtt. Kettő férfi volt közülük, kettő meg nő. A metrólakók megtébolyodtak…

Jó ideig tartott még a kiabálás, majd ismét csend borult a környékre.

– Beszéltél a Keleti-tengerről – folytatta szinte suttogva Aube. – Tudod, hogy hol van?

– Valószínűleg a folyón túl, a Jobbparton. A halászok szerint nem is létezik, csak egyszerű legenda.

– A legendáknak gyakran van valóságalapjuk.

Roy gyanakvó pillantást vetett a nagy szemekkel bámuló Aube-ra, és hirtelen olyan rémület töltötte el, hogy a legszívesebben elmenekült volna, mint egy riadt patkány.

– Ne… Ugye, nem arra gondolsz?… Képtelenség átjutni a Jobbpartra, az összes alagút víz alatt áll.

– Biztosra veszem, hogy ha elkezdünk keresni, előbb-utóbb rábukkannánk egy átjáróra.

Roy többször is megrázta a fejét.

– Még ha így is lenne, fogalmunk sincs, hogy mi van a Jobbparton. Lakott-e vagy sem, és ha igen, kik lakják? A halászok mindenféle szörnyűséges, kegyetlen lényekről beszélnek. Azt sem tudjuk, hogy jó-e a levegő. Szóval, iszonyú nagy kockázatot kellene vállalni, hogy találkozzunk a halhatatlan lénnyel, ami minden valószínűség szerint csak néhány hibbant elme zavaros szüleménye.

Aube rátette a kezét Roy karjára, a férfi tetőtől talpig beleborzongott az érintésbe.

– Még ha nem is létezik az egész, akkor is jobb azonnal elindulni a felkutatására, mint itt maradni, tétlenül ülni a fenekünkön, és arra várni, hogy a Metró 2033-at szép lassan elnyelje a sötétség.

Bár tudta, hogy ha kell, bárhová, akár a Jobbpart poklába is követné a lányt, Roy még igyekezett lebeszélni erről az őrültségről.

– Ha lenne átjáró a két part között, nem gondolod, hogy a halászok már rábukkantak volna?

– A halászok? Azok nem felfedezők. Amíg van hal a balparti vizekben, tökéletesen hidegen hagyja őket a Jobbpart. Nem szeretnék halászfeleség lenni, olyan érzés lehet, mintha egy puha és síkos kagylóval feküdnék egy ágyban. Ezt a szagra értem, a többiről fogalmam sincs.

Apró kacagással kísérte a szavait, és figyelte, hogy Roy miként reagál a provokációra. A fiatalember képtelen volt leplezni a zavarát.

– Nem veszítünk semmit, ha keresni kezdünk – fordította ismét komolyra a szót. – Ha nem találjuk meg az átjárót a Michelen, megyünk az Orsay-ra, az Invalidusokra vagy a Javelre. Mit szólsz?

Roy olyan apró bólintással adta be a derekát, hogy Aube abban sem volt igazán biztos, hogy tényleg megmozdult a feje.

– Előtte szeretnék még tényleg megtanulni olvasni – tette hozzá a lány. – Néhány könyvet el is viszünk majd magunkkal.

– Hát, szóval…

– Mi hát?

Roy megköszörülte a torkát, hogy némi határozottság csendüljön a hangjában.

– A könyvek nem hagyhatják el ezt a helyet. Ez elvi kérdés.

Aube olyan közel hajolt hozzá, hogy Roy a homlokán, az arcán, az ajkán érezte a leheletét.

– Tudod, hogy mit gondolok a szabályaidról…

Roy semmit sem tudott már, a gondolatai teljesen összekuszálódtak, és az egykori bizonyosságok darabokra hullva, alaktalanul gomolyogtak a fejében.

19.
A HÍVEK

Egy nagyjából harmincfős társaság álldogált a fém falikarokra helyezett gyertyák fényében a tanács épülete előtt, amely a peron végén magasodott. Semmiféle fény nem világított a néptelen emeletek ablakaiban. A főbejárat előtt posztoló négy, gépfegyverrel felszerelt katona idegesen kapta fel a fejét, amikor Maldora és a kísérete kibukkant az egyik folyosóról, és egyenesen feléjük tartott.

Egy, a kezében olajlámpást szorongató alak vált ki a csoportból, és eléjük indult. Mitch mutatta a mellette lépkedő két katonának, hogy álljon meg, ő pedig pisztollyal a kézben magányosan folytatta az utat. Egy ráncos arcú és ősz, bő szabású fehér vászonruhába öltözött asszony közeledett felé a lámpa sápadtan hunyorgó fényében. A kapitány elé érve megállt, és ráemelte a szemét, amelyet gyöngyházszínű hályog borított.

– Arra várunk, akit Maldora néven emlegetnek – jelentette ki kissé reszketeg hangon.

– Mit akartok tőle? – kérdezte Mitch.

Az asszony feljebb emelte a lámpát, és alaposan szemügyre vette Mitch arcvonásait.

– Maga ismeri őt?

– Mit akartok tőle? – ismételte meg a kérdést Mitch dölyfösen.

– Hallottunk a tervéről, és szeretnénk a támogatásunkról biztosítani.

– Kik vagytok?

Az asszony elmosolyodott, hogy elűzze a katona gyanakvását.

– Egyszerű metrólakók – válaszolta. – Úgy gondoljuk, hogy csak az általa javasolt Szövetség képes megakadályozni, hogy a Balpartot elnyelje a káosz. Szeretnénk felajánlani neki a szolgálatainkat.

Mitch felvonta a szemöldökét.

– Miből gondoljátok, hogy ide akarna jönni?

– Az egyik tanácsos említette, hogy útra kelt, és amikor hallottuk, hogy a Varenne, a François-Xavier és a Duroc felé indult, rájöttünk, hogy nyilván a Montparnasse-i Tanáccsal is fel akarja venni a kapcsolatot.

– És ez mennyiben érinti…

– Innen átveszem, kapitány.

Mitchnek meg sem kellett fordulnia, hogy felismerje a hangot. Maldora és Ionale állt a háta mögött. A kapitány félreállt, és helyet adott az elnöknőnek, de egy kelletlen grimasszal azért jelezte az egyet nem értését.

– Én vagyok Maldora, és valóban elő akarom vezetni a tervemet a Montparnasse-i Tanácsban.

Az öregasszony egy szempillantás alatt felélénkült, megragadta és hevesen szorongatni kezdte Maldora kezét.

– Régóta várunk már olyasvalakire, mint ön. Isten hozta a Montparnasse-on, hölgyem!

Maldora gyors meghajlással köszönte meg a szavait, majd a távolabb ácsorgó kéttucatnyi emberre bökött.

– Az ön hívei?

– Néhányan azok közül, akik velem együtt úgy gondolják, hogy ön képviseli a Metró 2033 jövőjét. Nagyon sokan vagyunk a Montparnasse-on, sokkal többen, mint azt a tanács gondolja.

– Honnan szereztek tudomást a tervemről?

Az idős nő leengedte a kezét, a lámpa fénye még halványabbá vált, és akkor már csak a sima föld egy aprócska darabját világította be.

– Eleinte csak a szóbeszédből, aztán a tanács egyik tagja, akivel baráti kapcsolatban állok, részletesebb információkkal is szolgált. Olyan érzésem volt, mintha jól ismerné önt, mintha egy önhöz közelálló személy megosztotta volna vele mindazt, amit tud.

Maldora végigpergette magában a szolgálatában álló férfiakat és nőket, de egyetlen olyat sem talált közöttük, aki elárulhatta volna.

– Azért vagyunk itt, hogy segítsünk – mondta az idős nő.

– Hogyan?

– Bőven van időnk értesíteni, összegyűjteni az ön híveit, még mielőtt összeülne a Montparnasse-i Tanács. Egész addig nem mozdulunk innen, amíg a testület nem lesz hajlandó fogadni önt.

– Nem tartanak attól, hogy a katonák irgalom nélkül szétkergetik magukat?

– Mit számít az? A puszta életünkön kívül nincs már igazán veszíteni valónk… Az időnk a végéhez közeledik, az enyém legalábbis, és úgy gondoljuk, hogy az utódainkra egyre gyötrelmesebb élet vár, ha nem változik semmi a Balparton. – A nő fátyolos tekintete a Maldora mögött álló Ionale-ra tévedt. – Nehéz idők várnak a jósokra és a többi mutánsra. A Felemelkedés Egyház főpásztora arra készül, hogy totális háborút hirdessen ellenük.

– Ön szerint mit kellene tennem, amíg össze nem ül a tanács?

– Itt semmiképpen sem maradhat! Túl veszélyes. El kellene rejtőznie egy olyan helyen, amit csak mi ismerünk.

– És hol van az a hely?

– Itt, a közelben.

– Oda tudna vezetni minket?

Az idős nő lelkesen elmosolyodott.

Hirtelen egy zseblámpa fénye villant fel Maldora háta mögött, és végigpásztázta a tanács épülete előtt ácsorgó csoportot.

– Minden rendben, úrnőm?

Maldora beleborzongott, amikor megismerte Urm erőteljes, határozott hangját. A teste és a lelke is csak arra vágyott, hogy minél hamarabb ismét szerelmes csatába bonyolódhasson a varenne-i ifjúval.

– Nincs semmi baj, Urm.

Gondosan ügyelve arra, hogy még véletlenül se nézzen Mitchre, Ionale-ra pillantott, majd mivel a jós arckifejezése nem árult el semmit, ismét a beszélgetőtársa felé fordult.

– Ön ismeri az én nevemet, én viszont nem tudom az önét…

– Lée-nek hívnak, szolgálatára, úrnőm.

– Nos, akkor Lée, vezessen el minket, a kíséretemet, a lányomat és jómagamat arra a biztonságos helyre, amelyről az előbb beszélt.

A csoport két tagja, egy kamaszfiú és egy javakorabeli nő csatlakozott az öregasszonyhoz, hogy a nyüzsgő alagutak és a néma árnyakkal benépesített átjárók során át együtt mutassák az utat Maldorának és a kíséretének. Mitch, aki a fiú mögött haladt, lelassította a lépteit, és megvárta, hogy Maldora, Ionale és Lée utolérjék. Egy kézmozdulattal jelezte az elnöknőnek, hogy szeretne vele beszélni. Maldora ingerült pillantást vetett rá, majd bólintott, és közelebb lépett hozzá.

– Nem bízom ebben a nőben – súgta a fülébe.

– Maga, kapitány, mindenkire gyanakszik – válaszolta halkan Maldora.

– Önnek pedig nem kellene mindenkiben megbíznia. Nem tartja furcsának, hogy a tanács bejárata előtt vártak önre?

– Tökéletesen ésszerű döntés. Én is ott vártam volna. Mit akar ezzel sugallni?

– Hogy forduljunk sarkon, és keressünk magunk egy nyugodt helyet.

– Maga ismeri a Montparnasse-t, kapitány?

– Nem igazán, de…

– Akkor nem látom értelmét annak, hogy folytassuk ezt a beszélgetést…

– Volt már olyan, hogy odafigyelt arra, amit mondanak önnek, a szentségit neki?!

Lée, Ionale, Urm és a körülöttük vonuló néhány katona döbbenten meredt Mitchre, aki nem is igyekezett visszafogni a hangját.

– Az agyamra mész, kapitány! – sziszegte Maldora.

Mitch egy hatalmas, dühös szusszantással jelezte, hogy hasonlóképpen érez az elnöknő iránt, majd meggyorsította a lépteit, és utolérte a fiút, aki éppen befordult egy szűk és sötét járatba.

A küldöttség tagjai letelepedtek a húsz lépés hosszú és három lépés széles teremben, ahova Lée és a két társa vezette őket.

– Kevesen tudnak ennek a helynek a létezéséről – magyarázta az idős asszony, miközben körbejáratta a lámpáját a sziklába vájt terem padlóján, mennyezetén és a falain. – A tanács vagy a Felemelkedés Egyházának esküdt ellenségei szokták itt meghúzni magukat. Majd önökért küldünk valakit, mielőtt kezdődne az ülés.

Valamivel később a két társával együtt magukra hagyta őket. A kíséret tagjai leheveredtek a puszta földre, hogy folytassák a fogadóban töltött rövid éjszakai pihenőt. Mitch és az egyik embere nem követte a példájukat, ők a terem bejáratában őrködtek. Urm leült Maldora mellé, Ionale pedig néhány lépésnyire tőlük aludt. Bár a legszívesebben megcsókolta volna, Maldora végül beérte annyival, hogy a fiatalember kezébe csúsztatta a magáét. Urm olyan erővel szorította meg, hogy Maldora azt hitte, apró darabokra törnek a csontjai.

– Senki nem lát minket – súgta Urm.

– Elég, ha valaki véletlenül felkapcsolja a lámpáját…

Komoly meggyőződés nélkül, a vágytól fuldokolva mondta mindezt, és eszébe sem jutott ellenállni, amikor a szeretője ajka a szájára tapadt, amikor a mohó kezek a ruhája alá kúsztak, és perzselni kezdték a csupasz bőrét, amikor a test, amelyre vágyott, az övéhez simult, és amikor a két erős kar felemelte és a földre terített kabátra fektette. Urm keze mámorító táncot járt a testén, miközben lehámozta róla a ruhát, és a forró leheletével lángba borította a combjait, az ölét, a melleit, a nyakát és ledöntötte benne a józanság már amúgy is rogyadozó utolsó bástyáját is. Maldora, nem törődve a körülöttük heverő emberekkel, mindenestől átengedte magát neki, és egész lényét kitárta a teste kapujában türelmetlenkedő látogató előtt.

Hirtelen üvöltés harsant a csendben.

– Megtámadtak!

Mitch kiáltását géppisztolyropogás és rövid villanások követték. Lőporszag terjengett a teremben. Urm talpra szökkent, felrántotta a nadrágját, és magához vette a fegyverét.

– Ne mozdulj innen! – kiáltott Maldorára.

Maldora a földön tekergődzve felrángatta a ruháit, és Ionale-hoz kúszott, akit a hatalmas ricsaj sem ébresztett fel. Lámpák gyulladtak fel a közelében, és az összes fénynyaláb a terem bejáratát pásztázta. Mitch és a másik őr időnként rövid sorozatokkal viszonozták a rájuk zúduló tüzet. A padlón, a falakon és a mennyezeten kopogó lövedékekből ítélve elég népes csapat támadhatott rájuk.

– Hányan vannak? – kérdezte Urm, aki néhány ugrással ott termett mellettük.

– Talán harmincan, így első ránézésre – mondta Mitch. – Fehérben vannak.

– A Felemelkedés emberei – sóhajtotta a varenne-i.

– A jelek szerint nem örülnek nekünk, és ezúttal a víz sem fog megmenteni.

– Ha nem sikerül kitörnünk, pillanatok alatt kifüstölnek.

– Ja! Komoly bajba kerülünk!

– Kivéve, ha…

Urm agya lázasan járt.

– Kivéve mit? – türelmetlenkedett Mitch.

– Kivéve, ha meglepjük őket.

– Azt meg hogy csináljuk? Egyetlen kijárat van. Elég kivárniuk, hogy kilépjünk ezen a nyomorult ajtón, és leszednek, mint a menekülő patkányokat.

– Hát éppen ez az! Azt hiszik, hogy a végsőkig itt akarunk lapulni, nekünk viszont meg kell próbálnunk kitörni. Most!

– Te nem vagy normális! Gyerekjáték lesz nekik.

– Van jobb ötleted?

Mitch találomra eleresztett egy sorozatot, majd dühös pillantást vetett Urmra.

– Át akarod venni a parancsnokságot is, miután elvetted a királynőmet?

– Ne beszélj összevissza kapitány! Egyszerűen csak Maldorát akarom menteni, és ha lehet, a saját bőrünket is…

– Én figyelmeztettem, de nem hallgatott rám.

– Az most már mindegy. Nincs jobb megoldás, mint amit javasoltam… Az az utolsó esély, hogy kikeveredjünk a pácból. Kirohanunk a teremből, aztán felkapcsoljuk a lámpákat, és tüzelünk rájuk, ahogy a csövön kifér. Mivel elég szűk az idevezető járat, útban lesznek egymásnak.

– Nekik is vannak lámpáik…

– Nem túl erősek. Ha nem áruljuk el, hogy hol vagyunk, bele fog telni egy időbe, amíg felfogják a helyzetet és rájönnek, hogy mit kell tenniük. És ez alatt az idő alatt magunkhoz ragadjuk a kezdeményezést.

Mitch hallgatott egy ideig, gépies mozdulattal lesöpörte magáról a mennyezetről lepergő törmeléket, majd a hátuk mögött gyülekező emberekre bökött.

– Szerinted ők is készen állnak az ilyesmire?

– Katonák. Követnek minket bárhova, ahova mondjuk.

– Rendben. Elmondom nekik, hogy mit várunk tőlük.

Urm azt hitte, hogy Mitch tréfál, de a kapitány megfordult, és beszélni kezdett a húszfős csapathoz.

– A következőt fogjuk csinálni…

Amikor befejezte, a katonák kikapcsolták a lámpájukat, kibiztosították a fegyvereiket, és felsorakoztak hármasával az ajtóval szemben. Urm önként beállt az első sorba, mert nem akarta megadni Mitchnek azt az örömöt, hogy parancsba adhassa neki. A terv az volt, hogy a lehető leggyorsabban elhagyják a termet, és a lámpákat az utolsó pillanatban bekapcsolva, folyamatos tüzelés mellett rárohannak az ellenségre. Ha valakit eltalálnak, a másik kettőnek tovább kell rohannia, és a következő soroknak is lassítás nélkül át kell lépniük a földön fekvőket. Lélegzetvételnyi szünetet sem engedhetnek a folyosón várakozó ellenségnek. A meglepetés ereje és az ellentámadás hevessége meg fogja ingatni őket, és majd visszavonulnak az alagutak és az állomások felé.

A valamivel hátrébb álló Maldora pillantása keresztezte Urm tekintetét. A fiatalember biztatóan rámosolyogott, majd visszafordult, és ugrásra készen várakozott. Mitch is az elnöknőre sandított a válla felett. Maldora nem látott szemrehányást a tekintetében, csak mélységes szomorúságot, és ez felzaklatta.

– Előre! – üvöltötte a kapitány.

Az első sor nekilódult. Mivel nem égtek a lámpák, Maldora nem látta, ahogy Urm eltűnt a nyílásban. Elszorult a szíve, és kis híján rákiáltott, hogy ne menjen, hogy forduljon vissza. Eldördültek az első lövések. A második sor is elindult. Felerősödtek a kiáltások, és heves fegyverropogás hallatszott, majd egymás után a további öt sor is kizúdult a teremből, úgyhogy az elnöknő és a jós végül magára maradt. Maldora a hangok alapján igyekezett követni a küzdelem alakulását, és ahogy a lövések és a kiáltások hol közeledtek, hol távolodtak, ő is ide-oda csapongott a remény és a kétségbeesés között. Képtelen volt elhinni, hogy Lée és a társai elárulták őket. Egészen addig csak nagyon ritkán kellett csalódnia az első benyomásaiban, és Ionale sem szólt egyetlen szót sem. Hogy tudta volna kijátszani az az öregasszony a jós lány éleslátását.

A küzdelem zajai – mint egy lassan eloszló rémálom képei – egyre távolodtak tőlük. Maldora nem tudta még, hogy mit fog hozni a csend: vereséget, a kíséretének pusztulását, esetleg Urm halálát, a még ki sem bontakozott szerelmük végét, Ionale halálát vagy esetleg az övét? Vagy győzelmet? A varenne-i diadal után sikerül újabb csapást mérni a Felemelkedés Egyházára és időt nyerni, hogy folytathassa az útját, és tovább képviselhesse a Szövetség tervét?

A sötétség mélyéről közeledő morajt hallott. Pillanatokon belül mindent tudni fog. A lámpák fénynyalábjai bele-belehasítottak a sötétbe, és a bejárat nyílásán át már a terem padlóján és a mennyezetén táncoltak.

– Szabad az út, úrnőm!

Mitch hangja…

Maldora megkönnyebbült egy pillanatra, majd még hevesebben fogta el a szorongás. Nem látta Urmot a tucatnyi katona között, akik diadalittasan és lőporszagúan tolongtak körülötte.

– Veszteség, kapitány?

Mitch hallgatott egy pillanatig, mielőtt válaszolt volna.

– Két fő, úrnőm, huszonkilenc megölt ellenségre… A jónál is jobb arány.

– Sebesült?

– Egy tucatnyi, de egyetlen súlyos sincs közöttük.

– Hol vannak a többiek?

– A folyosó bejáratát őrzik.

– És… Öööö…

– Az ifjú Urm parancsnoksága alatt. Sokkal bátrabb, mint amilyen én bármikor is leszek.

Maldora habozott egy pillanatig, majd hozzátette:

– Hálás vagyok a tisztánlátásáért, Mitch. Nem bízott abban a nőben és a társaiban, és az események önt igazolták. A jövőben figyelembe fogom venni a véleményét.

A kapitány indulatos és szomorú pillantást vetett rá.

– Mire odajutunk, már nem fog emlékezni az egészre. Gyorsan felejt az ember.

Miután összeszedték a halott ellenségektől a zseblámpákat, a fegyvereket és a lőszereket, új rejtekhelyet kellett keresniük, ahol meghúzhatták magukat a tanács üléséig. Úgy döntöttek, hogy visszamennek a fogadóba, ahol az előző éjszaka ettek, pihentek, és bár elég sokat bolyongtak a Montparnasse útvesztőjében, végül sikerült visszatalálniuk. A tulajdonos örömmel fogadta őket, és mielőtt az ételeket felszolgálták volna, meghívta őket egy kör fehérbogyó-pálinkára.

Mitch, akinek immár mindössze tizenhét katonája maradt, felvetette, hogy új emberekkel kellene feltölteni a soraikat, mert úgy gondolta, hogy erősítés nélkül nem lesz esélyük harcba szállni az elnöknő ellenségeivel, akik még annál is többen vannak, mint gondolták.

– Hogy lehetnénk biztosak a hűségükben? – vetette ellene Urm. – Jobb egy maroknyi, elszánt ember, mint egy csomó zsoldos, aki egyből lelép, ahogy nehezebbre fordulnak a dolgok.

– Mindez elkerülhető, ha Maldora hívei között kezdünk toborzásba…

– A határozott fellépésünknek köszönhetően harminc ellenséggel számoltunk le.

– Ha a legközelebb majd százan jönnek, már nem biztos, hogy sikerülni fog.

– Az alagutak, a folyosók és az állomások a kisebb, mozgékonyabb, kiszámíthatatlanabb egységeknek kedveznek.

– Mit gondol az elnöknő?

Maldora az asztalra könyökölt, majd az állát a tenyerébe támasztva alaposan szemügyre vette a két férfit. Ionale mélyen ülő szeme is ide-oda járt közöttük, mintha a kislány követte volna örökbefogadó anyja gondolatmenetét.

– Azt hiszem, mindkettejüknek igaza van. Egységes, összetartó és… nagyobb létszámú csapatra van szükségünk. Nem gondoltam, hogy ennyi nehézséggel kell szembenéznünk. Alig érkeztünk meg a Montparnasse-ra, és a csapatunk felét már elveszítettük.

– A Felemelkedés nem fog itt megállni – tette hozzá Mitch. – Jól felszerelt, fanatikus harcosok, és akkor még nem is beszéltünk a kis-kínai mandarinokról, akik szintén nem fognak kitárt karokkal fogadni minket… Ahogy a versailles-i nagykereskedők sem, akik örökre búcsút mondhatnának a monopolhelyzetüknek, ha győzne a Szövetség terve.

– Még mindig annyira elszánt, úrnőm? – vetett rá kissé gunyoros pillantást Urm.

– Elszántabb, mint valaha – válaszolta élesen Maldora. – Minél többen sorakoznak fel a változás ellen, annál égetőbb szükség van rá. Ki viseli majd a balpartiak gondját, ha nem sikerül elfogadtatnunk a Szövetség tervét?

– Képtelenség az embereket az akaratuk ellenére boldoggá tenni – vitatkozott Mitch.

Maldora arcvonásai egyetlen szempillantás alatt megkeményedtek. Ionale fejére tette a kezét.

– Ki fogja megvédeni őt a Felemelkedés fanatikusaival szemben?

Maldora hangja remegett a felháborodástól, minden tekintet rászegeződött.

– Ki fogja megvédeni a mutánsokat, a gyengéket, a betegeket, a nyomorultakat? Ki fogja megakadályozni a Felemelkedés hordáit, a fegyveres csoportokat, a mandarinokat és a nagykereskedőket abban, hogy uralmuk alá hajtsák, és rettegésben tartsák a Metró 2033 állomásait és állomáscsoportjait?

20.
ARC

Juss szíve majd’ kiugrott a helyéről, amikor a barlangba lépve meglátta a törékeny alakot.

– Plaisance!

Csak egy morgás volt a válasz… Hasonlított a folyóparton rájuk támadó két bestiáéra, de annál gyengébb, panaszosabb volt. Gépiesen a zsebébe nyúlt a pisztolyáért, de aztán az eszébe jutott, hogy a zseblámpájával együtt azt is elejtette, amikor belezuhant a jeges vízbe. Csapkodott, vergődött, mint egy őrült, kis híján megfulladt, de aztán sikerült összeszednie magát, és kikúsznia a partra. Jó ideje vakon tapogatódzott csak a sötét járatokban, időnként elkiáltotta Plaisance nevét, de a lány nem válaszolt, valószínűleg nem is hallotta már. Felfalta volna egy harmadik vadállat? Beleesett egy mély lyukba? Visszament a katlanba és belefutott Sa Ma karjaiba? Juss haragudott magára, amiért elveszítette a lányt, akinek megesküdött, hogy mindenáron meg fogja védeni, és aki iránt mást, jóval többet érzett immár, mint amit egy egyszerű védenc vagy egy társ iránt szokott érezni az ember; olyan gyengéd érzések dolgoztak benne, amelyek őt magát is összezavarták, félénkké tették. Tudta, hogy mérhetetlen és nem múló gyötrelem lenne, ha a lány eltűnne az életéből. Soha nem érzett még ilyesmit egy másik emberi lény iránt, még Daub iránt sem, pedig őt apjaként tisztelte és csodálta.

Mintha valami megmozdult volna a sötétség mélyén: egy hangosan szuszogó, morgó lény indult meg felé. El akart menekülni, de megbotlott egy éles szikla peremében, és teljes hosszában elvágódott a kemény földön. Nem volt ideje talpra szökkenni. Valami a mellére ugrott; érezte a karmait, a lehelete forróságát, erőteljes szagát… Egy reszelős nyelv kezdte nyalogatni az arcát, a nyakát. Védekezett, küzdött egy ideig, aztán rájött, hogy nem egy vérengző szörnyeteggel van dolga, hanem egy aprócska, selymes szőrű és játékos állatkával.

Visszhangosan gyöngyöző kacagás töltötte be a barlangot.

– Itt találtam.

Juss azonnal megismerte Plaisance hangját, és eláradt benne az öröm.

– A ránk támadó fenevadak kölyke – tette hozzá Plaisance.

– Nem hallottad, hogy szólongatlak? – kérdezte Juss némi indulattal a hangjában.

A kislány nem azonnal válaszolt.

– Én… szóval szégyelltem, hogy elmenekültem – hebegte végül. – Azt hittem, hogy…

– Mit? Mit hittél?

– Hogy eleged lett belőlem, amiért magadra hagytalak.

– Miket beszélsz már? Teljes joggal ijedtél meg. Én voltam a barom, hogy bele akartalak kényszeríteni a vízbe… És mi sült ki a dologból? Itt állok csuromvizesen, elveszítettem a fegyveremet és a lámpámat, és most olyan védtelen vagyok, mint egy pucér kukac.

Plaisance ismét elnevette magát.

– Örülök, hogy visszajöttél értem – jelentette ki ismét komolyra váltva.

– Én meg örülök, hogy életben vagy.

Juss lesöpörte magáról a kölyköt, és közelebb ment a lányhoz, hogy láthassa az arcát.

– Jobban szeretem, ha látlak. Mi legyen?

Plaisance megvonta a vállát.

– Egy dolog biztos – folytatta Juss. – Itt nem maradhatunk, éhen halnánk.

– És ő is elpusztulna.

– Te etetni akarod ezt a kölyök fenevadat? Tudod te, mennyit zabál egy ilyen? Túl kicsi, még arra sem volt ideje, hogy vadászni megtanuljon.

– Nem hagyhatjuk magára…

Juss megigazgatta magán az átázott ruhát, hogy kényelmesebben mozogjon. Idővel az aranyos és szelíd kis szőrgombócból ugyanolyan hatalmas és veszedelmes ragadozó lesz, mint amilyenek a szülei voltak, de addig legalább örömet okoz Plaisance-nak.

– Ne aggódj, velünk maradhat. Azt hiszem, egyelőre nincs más választásunk, mint hogy visszamenjünk a kőfejtőbe.

– Sa Ma le fog minket mészárolni…

– Észrevétlenül meg kell szereznünk az egyik fegyvert, amit a parkolóban hagytunk, abban a nagy autóban. És szükségünk lesz egy lámpára is… Aztán visszamegyünk szépen Kis-Kínába, és elmondunk mindent Ta Linek.

A nájt kétkedő arccal hallgatta végig Juss javaslatát.

– Van jobb ötleted?

A lány kinyitotta a száját, mintha bele akarna kezdeni, de végül nem mondott semmit.

– Akkor induljunk! Te mész elől, én pedig szorosan a nyomodban. Rendben?

– Arc.

– Mi az, hogy Arc?

Plaisance a lábánál sündörgő kölyök fejére tette a kezét.

– Arc lesz a neve… Mint a bandabeli kutyánknak, akit a fehér skorpió ölt meg.

Juss megvonta a vállát.

– Legyen Arc.

Arc ugyan néha előreloholt, de Plaisance vezetésével haladtak visszafelé azon az úton, amelyen érkeztek, és rövid időn belül el is érték a régi kőfejtőt. Lelapultak a Szajna partján elszórt sziklák mögött, és alaposan szemügyre vették a környéket. A távolban mozgó fényes foltok tanúsága szerint Sa Ma smasszai továbbra is a katlanban keresték őket hangosan kiáltozva; még véletlenül sem jutott az eszükbe, hogy átfésüljék a folyópartot.

Plaisance magához szorította a kölyköt, aki azt hitte, hogy a lány csak játszani akar, és vadul próbált szabadulni tőle, Juss pedig félt, hogy Sa Ma és az emberei végül meghallják a játékos morgást, nyüszögést. Az is az eszébe jutott, hogy mi lesz majd, ha Arc megpillantja a két vadállat hulláját. Sírni kezd, mint egy gyerek a halott szülei felett? Attól tartott, hogy pillanatok alatt kezelhetetlenné válik – már eddig is az volt –, és bár tudta, hogy a józan ész azt diktálná, hogy szabaduljanak meg tőle, az is világos volt, hogy Plaisance egészen máshogy gondolja, neki pedig nem volt szíve ellentmondani a társának.

– Látod innen a parkolót? – súgta Juss a nájt fülébe.

Plaisance néhány pillanatra belemeredt a sötétségbe, majd bólintott.

– Merre vannak a smasszok?

– Kettőt látok, egy autón ülnek.

– Csak kettőt? Ez biztos?

Plaisance ismét fürkészni kezdte a sötétséget.

– A többiek messzebb vannak.

– Kettővel még elbírunk.

– Hogy? Mivel?

– Azzal, amit majd helyben találunk… Egy kővel, vasrúddal…

Az egyre izgatottabbá váló Arc végül kiszabadult, és mintha csak új játszótársakra talált volna, nyílegyenesen előrerohant.

– Arc!

Bár a lány igyekezett visszafogni a hangját, Juss úgy érezte, hogy az elfojtott kiáltás is valóságos mennydörgésként szaggatja szét a kőfejtőben honoló csendet. Minden izma görcsbe rándult.

– Ne kiabálj! – súgta. – Kiszúrják, hogy itt vagyunk.

Hiába minden, Plaisance egy pillanat múlva elrohant a kölyök után, úgyhogy Jussnek sem maradt más választása, minthogy utánuk eredjen. Többször is majdnem elesett, botladozva futott a part iszapjából kimeredő, éles peremű sziklák között. A smasszok zseblámpáinak a fénye túl távoli, túl gyenge volt ahhoz, hogy lásson valamit; Juss csak és kizárólag a nájt lépteinek a hangjára hagyatkozhatott.

Harminc lépésnyit tehettek meg, amikor majdnem átzuhant a lányon. Plaisance utolérte és magához szorította Arcot, aki szívszaggatóan nyüszített az egyik kimúlt állat tövében. A smasszok, akik valószínűleg felfigyeltek a hangoskodásukra, hangosan kiáltozva kezdtek gyülekezni.

– Nem maradhatunk itt, Plaisance, mindjárt ideérnek.

Arc a döglött vadállat bundáját bökdöste az orrával, mintha magába akarná szívni az addigra elviselhetetlenné váló bűzt.

– Vissza kell mennünk oda, ahol voltunk, még mielőtt észrevesznek!

A nájt egyetértően hunyorított, és megpróbálta felkapni a kölyköt, de az ellenállt, és bár alig nyitotta még ki a szemét, olyan erővel harcolt, hogy a lány végül elejtette. Ahogy földet ért, kitátotta a száját, és fenyegetően felmordult, a hangja egyre gyengülő visszhangot verve ide-oda verődött a katlan boltozata alatt. A kölyök aztán nekiiramodott a folyópartnak, és folyamatosan távolodva a járattól, ahol Plaisance rábukkant, elrohant az ellenkező irányba.

– Gyere! – könyörgött Juss. – Még van időnk elbújni.

A nájt bocsánatkérő pillantást vetett rá, és elrohant a kölyök után.

– A szentséges Jobbpartját!

Juss utánuk vetette magát, és vadul kapkodta a lábát, nehogy szem elől tévessze a lányt. A smasszok is rákapcsolhattak, mert egyre közelebbről hallatszott a kiáltozásuk és egyre közelebb villództak a zseblámpáik.

Plaisance a folyót követte egészen addig, amíg el nem érték a katlan túlsó falát. Legalábbis így gondolta Juss, aki mindössze annyit látott az egészből, hogy hirtelen egy hatalmas, mozdulatlan tömb tornyosult elé a tökéletes sötétségből kiválva. Érezte, hogy bármelyik pillanatban teljes lendülettel nekirohanhat az éji feketeségben meredező szikláknak, amelyeket mindig csak az utolsó pillanatban sikerült elkerülnie. Bár folyamatosan a nájt vézna alakjára szegezte a tekintetét, időnként mégis szem elől tévesztette egy-egy pillanatra.

– Ott, Juss! Nézd csak!

Plaisance négykézlábra ereszkedett, és bemászott a nyílásba, amely egy omlás mögött rejtőzött a sziklafalban, Juss pedig az időközben egyre közelebb érő smasszok kiáltozását hallva gondolkozás nélkül követte. Tovább másztak a nedves, laza talajon, majd amikor tíz-egynéhány lépés után a járat kiszélesedett, felálltak és onnantól, bár Jussnek le kellett húznia a fejét, hogy ne verje be a mennyezetbe, legalább két lábon folytathatták az utat. Valami éles, kellemetlen szag keveredett az iszap súlyos illatába. Juss maga elé tartotta a kezét, hogy időben észlelhesse az esetleg útjába kerülő akadályokat.

– Leengedheted a karodat – súgta Plaisance. – Innen már szabad az út.

– Te még látod Arcot?

– Nem, de ide szaladt be, úgyhogy előbb-utóbb meglesz.

– Tisztában vagy azzal, hogy egy veszedelmes vadállat?

– Még csak kölyök.

– De meddig? Végül úgyis előtör belőle az ösztön.

– Csak ránk számíthat – mondta Plaisance, majd habozott egy pillanatig, mielőtt folytatta volna. – Mi öltük meg a szüleit.

– Ja, amúgy simán a bendőjükben végeztük volna.

– Nem szemrehányás volt, Juss, csak… csak én is nagyon szerettem volna kiskoromban, ha valaki törődik velem.

Juss tökéletesen értette a lányt, annál is inkább, mert ő is ugyanígy érzett, az ő lelkében is ott volt azoknak a gyerekeknek a mélységes és örök szomorúsága, akikkel nem törődtek a szüleik.

A smasszok kiáltásai úgy szűrődtek be a járat mélységes csendjébe, mint valami távoli, rossz álom hangjai.

– Szerinted megtalálják a bejáratot?

– Én sem bukkantam volna rá soha, ha Arc nem mutatja meg.

– Olyan, mintha lejtene…

Juss egyik kezével a falba kapaszkodott, hogy ne csússzon meg az egyre meredekebb lejtőn. A szinte fullasztó pára arra utalt, hogy a mindent átható víz ott van a közelükben. Egyre mélyebbre merészkedtek a Balpart bugyraiba. Egyre gyakrabban, egyre erősebben hallották a csergedező, csobogó víz varázslatos hangjait.

– Biztos, hogy nem lapult meg valahol?

– Nem, előttünk jár. Te nem érzed?

Juss figyelni kezdett, és mintha a járatot megtöltő sokféle illat, kipárolgás között valóban ott lebegett volna az Arcra és a fajtájára jellemző szag. A szeme hozzászokott a sötéthez, és akkor már a mellette lépkedő Plaisance arcát és az alacsony mennyezetből időnként élesen, hegyesen kimeredő sziklafogakat is ki tudta venni. Könnyen, szinte erőfeszítés nélkül haladtak, ami szintén azt bizonyította, hogy folyamatosan lejt alattuk az út.

– Vajon hova vezethet ez a járat… Az biztos, hogy nem emberi kéz műve.

– Lehet, hogy sehova…

A sziklafalon vékonyka patakokban alácsorgó víz helyenként olyan hatalmas tócsákba gyűlt a járat alján, hogy mielőtt átkeltek volna rajtuk, Juss kénytelen volt ellenőrizni, hogy nem túlságosan mélyek-e. Ő ment elöl, és időnként bevárta Plaisance-t, aki továbbra is nagyon bátortalanul mozgott a vízben. Az egyik ilyen pocsolya majd’ százlépésnyi hosszú volt; a kis nájt hiába meregette a szemét, nem látta a túlsó végét, és amikor rájött, hogy a víz a társa derekáig ér, megmakacsolta magát, és Jussnek minden rábeszélő képességére szüksége volt ahhoz, hogy a lány hajlandó legyen folytatni az utat. Egyetlen pillanatra sem engedte el a kezét. Plaisance folyamatosan remegett egészen addig, amíg át nem értek a túloldalra, amíg nem éreztek ismét szilárd talajt a lábuk alatt. A felriasztott apró rákok a sziklafal repedéseibe menekültek előlük.

– Nem értem, hogy a folyó miért nem árasztotta el teljesen ezt a járatot – töprengett félhangosan Juss. – Valahol nyilván elszivárog a víz. Úgy tűnik, emberfia nem járt még itt előttünk…

Alig ejtette ki ezeket a szavakat, amikor valamivel távolabb meglátták a fal tövében heverő csontvázat, amelyen még tisztán felismerhetők voltak az egykori ruházatából megmaradt szövet- és patkánybőrcafatok. A földön heverő tárgyak egy része ismerős volt Jussnek (a hosszú, széles pengéjű kés; a zseblámpa, amely olyan rozsdás volt, hogy szétporlott az ujjai között; a régi jegyekkel és penészes pénzekkel teletömött bőrtárca), akadtak köztük olyanok is, amelyeket nem igazán tudott hova tenni, mint például az a lapos, négyszögletes dobozka, aminek az egyik oldalát repedezett üveglap borította, és amit nem sikerült kinyitnia, és így arra sem tudott rájönni, hogy mire használhatták annak idején. Amikor megvizsgálta közelebbről, látta, hogy az előtte heverő férfi vagy nő – nehezen tudta volna meghatározni a nemét pusztán a csontozata alapján – rengeteg törést szenvedett el, mintha egy több száz kilós súly zuhant volna rá. Ahogy kézbe vette a kést, már kevésbé érezte védtelennek magát. A kissé életlen pengén nyoma sem volt a rozsdának, és a hegye is sértetlen maradt. Mást nem is vett magához, a többi tárgyat, amelyek nem voltak használható állapotban, és amelyeket nem tudott volna jó áron eladni az állomásokon, egyszerűen otthagyta. A penészes, összetapadt jegyeket azért eltette, hátha el tudja majd sütni őket a kevésbé figyelmes kereskedőknél.

– Nem szeretem ezt a helyet – mondta Plaisance.

– Addig megyünk, amíg meg nem találjuk Arcot…

Csak azért mondta ezt, hogy némi bátorságot csepegtessen a kis nájtba, de igazándiból nem ez vitte előre, hanem az a furcsa izgalom, ami gyakran fogta el már akkoriban is, amikor még a banda fürkészeként olyan utakat fedezett fel, amelyeken új helyekre, kőfejtőkbe, elhagyott állomásokra, katakombákba, víztározókba jutott el… Amikor mindaddig rejtőzködő, új világok tárultak fel előtte, az egész teste remegett a lázas izgalomtól, és elfogta az ismeretlen mámora. Valószínűleg ezért gondolta róla Daub is, hogy fiatalkora ellenére nélkülözhetetlen tagja a bandának. Nem volt sem nájt, sem vib vagy vakond, jós pedig végképp nem, de dolgozott benne az ösztön, és ugyanúgy, sőt hamarabb kiszimatolta a rejtett utakat, mint a kutyák, és megérezte, ha egy nyirkos és bűzös járat csodálatos kincsekhez vezeti őket.

Még hosszú időn át gyalogoltak, még jó néhány pocsolyán át kellett kelniük, amíg végre rábukkantak Arcra, aki a fáradtságtól és a szomorúságtól elcsigázva békésen aludt egy aprócska üregben a sziklafalban. Plaisance éles szeme látta meg, pedig a világos bundájának csak egy aprócska darabja látszott ki a mélyedésből. A feje körül heverő aprócska halgerincekből és szálkákból látszott, hogy a pocsolyákból szerzett magának táplálékot. Mintha csak megérezte volna, hogy ott vannak mellette, hirtelen felébredt, és nagyon megörült nekik. Olyan volt, mintha meg is feledkezett volna már az elpusztult szüleiről, mintha őket választotta volna, mintha a két mellé szegődött ember kölykének érezte volna magát. Plaisance annyira boldog volt, hogy Juss dögönyözni, simogatni kezdte a szőrgombócot, és nem törődött azzal, hogy nem egy háziállatról van szó, hogy a még gyenge, aprócska fogak és karmok rövid időn belül halálos fegyverré válnak.

Amikor ismét útra keltek, Arc lelkesen követte őket. Az út valamivel távolabb elkeskenyedett, és Juss attól tartott, hogy be is zárul, de végül mindhármuknak sikerült átvergődniük a nagyon szűk szakaszon, ami után a járat ismét kiszélesedett és olyan szabályos keresztmetszetű alagútként haladt tovább, amely csak emberkéz műve lehetett. Amikor negyven-ötven lépés után meglátták a talpfákat és a síneket, rájöttek, hogy a Metró 2033 egyik alagútjában járnak, egy lakatlan, ismeretlen alagútban, egy felfedezésre váró vidéken.

– Látsz valamit előttünk?

Plaisance hunyorogni kezdett.

– Egy kicsit messzebb mintha peronok lennének.

– Azt a Jobbpartját neki, Arc egy új állomásra vezetett minket!

Egy elég nagyra méghozzá.

Sőt, hatalmasra. Egy többemeletes, lépcsőkkel, folyosókkal, csarnokokkal zsúfolt állomásra, amely tele volt olyan táblákkal, amiket – bár az RER C jelét felismerték néhányon – nem tudtak megfejteni. Odafentről fény szivárgott, és eleinte ugyan fájdalmasan hasogatta a szemüket, Juss mégis örült, mert így anélkül is képes volt tájékozódni, hogy folyamatosan a kis nájtra kellett volna hagyatkoznia, és még az sem igazán érdekelte őket, hogy honnan származik, hogy veszélyes-e (a balpartiak ősi hiedelmei szerint semmi jó nem származhat a felszínről). Lepillantva látták, ahogy az alsóbb szinteket borító víz kikezdhetetlen sötétje elnyeli a lépcsőket és a falakat.

Arc morogni kezdett, mert a víz fekete tükrén erős remegés futott át.

Alig hagyta el a kérdés Plaisance száját, amikor egy hatalmas alak emelkedett ki a vízből, és teljes hosszában nekivágódott a lépcsőknek, de olyan erővel, hogy még ők is vizesek lettek. Juss csak a hatalmas, kitátott szájat és a belőle két sorban előmeredő iszonyatos fogakat látta. A lény néhány pillanatra mozdulatlanná dermedt a lépcsőn, majd lassan lecsúszott, és ismét eltűnt a vízben.

– Ez meg mi a fene volt?

– Tűnjünk innen! – hebegte Plaisance.

Elindultak a felsőbb szintek felé, Juss pedig hirtelen megérezte azt az erős szagot, amely súlyos kőlapként borult az egész állomásra.

– Arc szüleinek volt ilyen szaga…

– Lehet, hogy ez volt az otthonuk.

Arc elindult az egyik folyosó felé, és olyan magabiztosan haladt rajta, mintha tökéletesen ismerte volna a helyet. Követték, és hamarosan elértek egy olyan terembe, amelyet bevilágított a fentről érkező fény. Hirtelen világossá vált, hogy honnan származik az elviselhetetlen bűz, mert ürülék és rengeteg széttépett állat oszladozó teteme borította vastagon a padlót.

– Igen, valószínűleg itt élt a családja – sóhajtotta Juss.

A mutató- és hüvelykujjával befogta az orrát, és közelebbről is szemügyre vette a rothadó maradványokat.

– Életemben nem láttam még ilyen bestiákat…

Visszament Plaisance-hoz, aki a bejáratnál várt rá. A lány sápadtan nézelődött, Arc viszont lelkesen szaglászta körbe a helyet, amely talán a szülei vacka lehetett, azt a hatalmas és alaktalan matrac- és párnakupacot, amiről már csak sejteni lehetett, hogy egykor kanapéként és fotelként szolgált.

– Mintha egy másik világba cseppentünk volna…

– Mit fogunk csinálni, Juss?

Juss egy széles mozdulattal körbemutatott.

– Ez egy valóságos kincsesbánya, Plaisance! Át kell kutatni minden zugot, és összeszedni a használható cuccokat, aztán majd meglátjuk, mihez kezdünk velük.

– Emlékszel, mit mondtál nemrég Sa Máról? Hogy nem elég erős és nem elég okos ahhoz, hogy megtartsa magának ezt az egészet.

– Hé, csak lassan a testtel, nem kell annyit okoskodni! Amúgy meg egyetértek veled. Nem mondtam, hogy meg akarom tartani magamnak ezt az egészet, csak alaposan végig akarom gondolni. Minden azon múlik, hogy mit rejteget az állomás…

Plaisance a tetemekre bökött.

– Egy csomó ismeretlen és nyilván veszélyes állat van errefelé. Az is, amelyiket a folyónál láttunk, nyilván elevenen felfal…

Fenyegető morgás szakította félbe. A folyosó túlsó végén egy állat bukkant fel. Nagyjából akkora lehetett, mint Arc szülei, csak neki kerekebb volt a feje, szikrázóan zöld a szeme, a sárga bundáján pedig fekete csíkok futottak végig. Arc felnyüszített, és rémülten beásta magát a párna- és matrachalomba.

– Nem megmondtam neked, hogy találkoztam már efféle nagymacskával? – suttogta Juss, és egy pillanatra sem vette le a szemét az állatról.

– Nem hittem neked…

– És most?

Plaisance nem válaszolt, egyetlen hang sem jött ki a torkán.

– Nincs pisztolyom – folytatta Juss. – Csak egy késem. Megpróbálunk elbújni valahol?

– Az olyan, mintha tálcán kínálnád neki Arcot – tiltakozott a kislány.

– Inkább magunkat áldozzuk fel?

– Ha azzal megmenthetjük Arcot, igen.

Juss rámosolygott a kis nájtra. Hirtelen rájött, hogy miért kezdenek nagyon erős és mégis végtelenül gyengéd érzések kavarogni benne, ha csak ránéz erre az aprócska teremtésre. Megragadta a kést, és suhintott vele néhányat, hogy magára vonja a vadállat figyelmét.

– Bújj el Arckal, amíg én elintézem ezt a dögöt.

– Juss, én majd figyelem a harcot, és ha neked nem sikerül megállítanod, én folytatom…

– Plaisance, lehet, hogy nem látjuk többet egymást, és szeretném, ha tudnád, hogy…

– Hogy?

Juss megtorpant egy pillanatra, mielőtt a vízbe vetette volna magát.

– Hogy úgy szeretlek, ahogy még senkit sem szerettem egész életemben.

A lány közelebb ment hozzá, és lábujjhegyre állva gyengéd csókot lehelt védelmezője szájára.

MENEKÜLÉS

Olyasmi történt velem, amit feltétlenül meg kell örökítenem ezeken a lapokon. Tökéletesen visszaadja azt az egyre zavarodottabb hangulatot, amely a Balparton uralkodik, ahol a gyakorlati szempontok felülírják az érzelmeket. Varenne lakói mindenre képesek, hogy kielégítsék az alapvető szükségleteiket, hogy ihassanak, ehessenek és pihenhessenek. A fenyegető éhínség előbb-utóbb olyan barbár erőszakhullámot fog elindítani, amelyet a rendfenntartó erők, legyenek bármily elszántak és bátrak, képtelenek lesznek megfékezni. Gyakran felmerül bennem a kérdés, ami, gondolom, a többi állomás vezetőjét is foglalkoztatja: nem kellene-e hagynunk, hogy a lakosság önmagát szabályozza, és így oldja meg az élelmiszerhiány problémáját. Folytatva a gondolatmenetet, az is felmerült már bennem, hogy nem lenne-e hasznos támogatni, sőt adott esetben egyenesen előmozdítani, kiprovokálni ezt a fajta újrarendeződést. Elég lenne, ha a szóbeszéd, a pletyka mérgét ügyesen adagolva a lakosság egyik részét a lakosság egy másik csoportja ellen hangolnánk, és felfegyvereznénk a legelvakultabb hangadókat, mert így, miután lezajlik a tisztogatás, nem lenne más dolgunk, mint letartóztatni és halálra ítélni őket, és ismét magunkhoz ragadni az irányítást. Ennek a stratégiának az a járulékos előnye is meglenne, hogy egyúttal a legveszedelmesebb bajkeverőktől is megszabadulhatnánk. Nyilván jó adag cinizmus húzódik meg az efféle számítások mögött, de egy, e tisztséget méltán viselő tanácsos nem zavartathatja magát erkölcsi kérdésekkel, ha a rábízott állomás sorsa, léte forog kockán. Az erkölcs amúgy is hosszú ideje megszűnt létezni a Balparton. A leggyakrabban úgy viselkedünk, mint a kizárólag az ösztöneik által vezérelt állatok, és amíg nem nyílnak előttünk új távlatok, amíg a tekintetünk nem szabadulhat az alagutak, a peronok, a folyosók fala és mennyezete közé szorított lét szűkös korlátaitól, ez a helyzet csak egyre rosszabbá fog válni. Ahogy az idő múlásával egyre határozottabban hiszek abban, hogy létezik egy szebb, jobb világ a fejünk felett, és egyre inkább érdekelnek a régiektől ránk maradt, a felszínhez és az onnan való lemenekülésünkhöz kapcsolódó legendák, elméletek, annál hevesebben kutatok olyan bizonyítékok után, amelyekkel alátámaszthatnám ezeket az elképzeléseket. Milyen bizonyítékokkal rendelkezünk pillanatnyilag? Úgy kell-e tekintenünk a különböző eszközökre – a fegyverekre, az autókra (egyszer láttam néhányat az Assemblée-Nationale közelében egy parkolóban), a zseblámpákra, az elemekre, a Ren-hálózatra –, mint a felszíni fejlett civilizáció maradványaira vagy mint a metrólakók előző nemzedékeinek már idelent született tudományos csúcsteljesítményeire? Miből fakad ez a bénító tudatlanság, tájékozatlanság, amely szemfedőként borul ránk? Abból, hogy hirtelen ki kellett szakadnunk egy másik világból vagy a kreativitásunk fokozatos elapadásából? Miért veszítettük el a történelmünket? Egy vészjósló hang azt harsogja bennem, hogy azért fogunk eltűnni, mert egy átok amnéziára kárhoztatott minket. Csak felejteni vagyunk képesek, nincs se múltunk, se jövőnk, és olyan táplálkozni vágyó organizmusok vagyunk, amelyekbe alig szorult több öntudat, mint a zombix lárváiba. Feladtuk az álmainkat, elfeledtük a nagyságot (ha voltak egyáltalán olyan idők, amikor megadatott nekünk a nagyság), kucorgunk csak a saját székletünkben, nem is nézünk már egymás szemébe, bolyongunk csak a saját magunk által létrehozott ürességben… Abbahagyom inkább, mert a végén még felkapok egy tőrt, és a szívembe mártom. Azóta nincs hírem a fiamról, Xavról, amióta eltűnt a vagonjából, az állomásról, és magára hagyta Lone-t, az alig felserdült, terhes feleségét, aki lassan az őrületbe kerget a folyamatos siránkozásával. Néhány varenne-i látta őt, amint a Felemelkedés fehér ruhájában jár-kel a Montparnasse-on, és sietve jelentették. Azt a fajta erőt, tekintélyt kereste az egyház félkatonai szervezetében, amelyet itt én képviselek, csak ő arra vágyott, hogy mindezt egy férfi testesítse meg. Nyilván valamiféle apafigurára volt szüksége, de nem szorult belé sem elég bátorság, sem elég értelem, hogy egyenrangú félként nézhessen szembe egy olyan okos és végtelenül agyafúrt lénnyel, mint amilyen Parn főpásztor, aki nyilván aggályok nélkül használja ki a hiszékenységét és az ifjonti lelkesedését. Az ő baja, magára vessen. Hiába, hogy vér a véremből, nem tartom semmire azt a taknyos idiótát. A lányomban, Aube-ban több a bizodalmam, és bár született lázadó, úgy érzem, sokkal inkább alkalmas arra, hogy sikerrel nézzen szembe az élet kihívásaival.

Most látom csak, hogy alaposan elkalandoztam, úgyhogy visszakanyarodom a történethez, amit fentebb említettem. Egy pár jött el hozzám a vagonomba. Fiatalok voltak, alig nőttek ki a kamaszkorból. Nemrégiben házasodtak össze, a lány már terhes volt, a fiú pedig nagyon vonzó, de meglehetősen egyszerű. A feleség beszélt, a férj hallgatott, beérte annyival, hogy leplezetlen csodálattal bámult rám (tegyük hozzá: az a fajta vagyok, akit szépasszonynak szoktak hívni, és bár jó ideje benne járok már az érett korban, friss és fiatalos maradtam. Azt is tudni kell, hogy kamaszként szültem Xavot, és nem sokkal később már teherbe is estem Aube-bal). A lány a saját sorsuk, de főleg a születendő gyermekük jövője miatt aggódott, és szerette volna tőlem hallani, hogy nem fognak hiányt szenvedni semmiben. Azt válaszoltam neki, hogy minden erőmmel azon leszek, hogy valamennyi varenne-i jólétben, biztonságban élhessen, de a szavam nem volt neki elég. Mivel tudta, hogy özvegy vagyok, a következő javaslattal állt elő: a fiatal és erőtől duzzadó – szerinte jókora szerszámmal rendelkező – férje akkor látogat meg az ágyamban, amikor csak én akarom, én pedig cserébe gondoskodom arról, hogy megfelelő körülmények között lakhassanak és elegendő élelemhez, gyertyához, ivó- és fürdővízhez jussanak. Annyira megdöbbentem az ajánlattól, hogy hosszú pillanatokig képtelen voltam megszólalni. Még magamnál is számítóbbnak, cinikusabbnak éreztem azt a lányt, pedig én aztán elég gyakran próbáltam ki magam szeretőként. Ki akartam deríteni, hogy meddig hajlandók elmenni, úgyhogy eldöntöttem, próbára teszem az elszántságukat. Odaléptem a férjhez, és becsúsztattam a kezem a nadrágjába. Nem húzódott el, sőt egyáltalán nem ellenkezett. A lány egy dologban biztosan igazat mondott: a férjéé volt a legnagyobb farok, amit valaha is a kezembe foghattam, és csak nőtt, duzzadt a markomban, annyira, hogy azt hittem, még a végén betölti az egész vagont. A lány bátorítóan mosolygott rám. Felhúztam a ruhám, és beleültem a férjébe. Azt hittem, kettéhasadok, úgy éreztem magam, mintha karóba húztak volna. Nem csak a férje nem húzódott el, de egy idő után a lány is odajött hozzánk, és elkezdte simogatni a mellemet. Amikor aztán hozzám hajolt és megcsókolt, vadkanként fújtató férje pedig újra és újra belém hatolt, elveszítettem a maradék önuralmamat is. Hihetetlen nagyot élveztem, aztán, mint egy álomban, hallottam a saját hangomat, amint megígérem nekik, hogy teljesítem az összes kívánságukat, sőt még meg is toldom az egyezséget száz jeggyel, hogy legyen miből bútort, ruhát vásárolniuk maguknak, hogy fussa mindenre, amire csak kedvük támad. Amikor a férj kijött belőlem, a zavar legkisebb jele nélkül simogatta, paskolgatta a szerszámát a szemem láttára, ahogy a remek befektetésnek bizonyuló, komoly hasznot hajtó állatokat szokás.

Azóta természetesen rendszeresen magamhoz rendelem a férjet, ő pedig, el kell ismernem, nem lanyhuló hévvel látja el a feladatát. Közben persze – szerintem elég természetes módon – egyre gyakrabban jut az eszembe, hogy miként szabadulhatnék meg az asszonykától. Valakitől hallottam egy méregkeverőről, akinek a portékája olyan lassú és gyötrelmes halált okoz, amilyet csak a szorbonella képes. Akárhogy is legyen, szóba sem jön, hogy az idők végezetéig engedjek ennek a követelődző párnak. Hova jutna a világ, ha az összes varenne-inek ilyen hatalmas kiváltságokat biztosítanék.

– Félek, hogy nem túl sok mindent tehetek önért… Hogyan szólíthatom?

– Eminenciás úrnak vagy titkár úrnak, ahogy tetszik… Pedig azt mondták, hogy ön a legjobb, ha nem az egyetlen specialista a Balparton.

– A szervátültetés tudománya sajnos eltűnőben van, eminenciás uram. Próbálom kinevelni az utódom, de az illető nem igazán tűnik igyekvőnek. Csak a szórakozáson jár az esze… Olyan csapás ez, ami, gondolom, az életkorából adódik. Ami az ön problémáját illeti: nem hiszem, hogy az átültetés sikeresnek bizonyulna ezen a testtájon. Annyi idegvégződés található itt, hogy szinte kizárható, hogy az összes reaktiválódik. Most először találkozom ilyen esettel. Olyan, mintha a nemi szervének a bőrét lehámozták, lehúzták volna, mint egy zoknit, már elnézést a hasonlatért, és mintha csak egy nagyon vékonyka, áttetsző védőréteg jött volna létre a helyén. Őszintén meglep, hogy sikerült épen megőriznie a heregolyóit, ez valószínűleg csak annak tudható be, hogy a herezacskójának a nagy része megmaradt. Megtudhatom, hogy mi történt önnel?

– Előbb válaszoljon a kérdésemre: képes-e rendbe tenni részben vagy egészben?

– Ha nem várt volna ilyen sokáig azzal, hogy eljöjjön hozzám, talán még elvállaltam volna és megpróbálnám.

– Csak nemrégiben hallottam önről…

– Ez különös. Azt hinné az ember, hogy egy önhöz hasonlóan fontos és befolyásos személyiség mindenről tud, ami a Montparnasse–Felemelkedésen történik, hogy az állomáscsoportunk új elnevezését használjam…

– Én sem tudok mindent a Montparnasse-ról, azzal viszont tisztában vagyok, hogy ön árul ezt-azt a dúsgazdag metrólakóknak.

– Nem szabad hitelt adni az összes szóbeszédnek, eminenciás uram.

– Gyomorforgató ügyleteket bonyolít, gyermekszervekkel kereskedik, amit felszínre taszítással sújt a törvény.

– Ugyanígy gondolná eminenciád akkor is, ha e kisgyermekeknek köszönhetően visszanyerhetné az egészségét?

– Ezt fejtse ki!

– A tapasztatok szerint az átültetés akkor a legsikeresebb, ha kisgyermekektől származó szervet, tehát jelen esetben bőrt használunk hozzá. A még csak alig kialakult szervek gyorsabban és megbízhatóbban alkalmazkodnak, mint a már kifejlettek.

– Hajlandó lenne tenni egy próbát velem?

– Hajlandó lenne elfogadni az új bőrt tudva azt, hogy honnan származik?

– Ön szerint az átültetés után képes leszek… normális életet élni?

– Ha a pénisze megőrizte a merevedés képességét, miért ne? És ugyanígy, ha a heréi képesek spermát termelni (bár ezt azért erősen kétlem), akár még gyermeket is nemzhet.

– Mennyibe kerülne?

– Semmibe, eminenciás uram. Mindössze annyiba, hogy a szavát adja, hogy békén hagy engem és az ügyfeleimet.

– Mikor kerülhetne sor a műtétre?

– Meg kell találnunk a donort. Az ön esetében egy kamaszra gondoltam, akinek az életereje megkönnyítené az átültetett szerv befogadását.

– Mi fog történni vele?

– Valaki megveszi majd tőlem, és azt tesz vele, amit csak akar.

– Én is így kerültem azoknak a karmai közé, akik szórakozásból rám mérték ezt a szenvedést.

– Miért nem ölték meg utána?

– Megkímélték az életemet, hogy a Felemelkedés Egyházában nevelkedjek. Úgy gondolták, hogy egy, a test kísértéseit nem ismerő ember jobban koncentrál a feladatára és hatékonyabb.

– Ebben, a jelek szerint, nem is tévedtek.

– Gyógyítson meg, és végre én is választ fogok kapni erre a kérdésre. A többieket annyira csak a szex foglalkoztatja, hogy kezdem azt hinni, valami fontosról maradtam le. Még Parn főpásztor is ennek szenteli az ideje és az energiája jelentős részét.

– Eljött egyébként hozzám…

– Mindent, vagy legalábbis majdnem mindent tudok a főpásztor mesterkedéseiről. Az ő révén bukkantam az ön nyomára is, és meg kell mondjam, minden igyekezete és komoly erőfeszítése ellenére nem volt nehéz dolgom. Hazudtam, mert már régóta ismerem önt, egész pontosan azóta, amióta elfoglaltam az egyház titkári posztját. Egyszerűen csak hosszú időbe telt, mire el tudtam szánni magam, mert féltem a pletykáktól, hogy híre megy a dolognak, no meg persze azért is, mert az igazat megvallva még most is vannak kétségeim a hozzáértését illetően. Aztán arra gondoltam, hogy a legegyszerűbben úgy járhatok az ügy végére, ha eljövök, és önre bízom magam.

– Kénytelen leszek majd elaltatni eminenciádat. Nem tart attól, hogy kihasználom a kínálkozó alkalmat és az életére török?

– Ha bármi történik velem, ha baleset ér, ön azon nyomban meghal. A huszáraim itt lesznek a közelben, és ha nem élve kerülök elő a műtőből, azonnal cselekedni fognak.

– Ha jól értem, nem érdemes hibáznom.

– Ezek szerint szokott?

– Én sem vagyok tökéletes, eminenciás uram.

– Ki az ebben a mai, elaljasult világban?

– Úgy tartják, hogy a főpásztor a Felemelkedés trónjára lépve azzá válik…

– Ez csak egy legenda a letűnt időkből, de hogy válaszoljak a kérdésére: nem, nem érdemes hibáznia.

– Megismétlem, nem vagyok tökéletesen biztos abban, hogy sikerül az átültetés…

– Pedig a Metró 2033 teljes férfi lakosságának az érdekében jobb lenne, ha mégis…

– Ezt most hogy érti?

– Ha nem sikerül olyannak lennünk, mint a többiek, előbb-utóbb megpróbáljuk úgy intézni, hogy ők hasonlítsanak ránk, különben mindig különbözőnek és kitaszítottnak fogjuk érezni magunkat. Türelmetlenül várom a jelentkezését, uram, és persze, ne említse senkinek, hogy itt jártam.

– Ne aggódjon, eminenciás uram, a sajátomként fogom őrizni a titkát.

– Közben azért ne felejtse azt sem, hogy én is ismerem az önét.

21.
DÖNTÉSEK

Aube és Roy elhatározta, hogy először a Michelen néznek körül. Mivel nem igazán tudták, hogy mivel és hogyan kezdjék, a Fontaine nevű széles lépcsőn leereszkedtek a folyóhoz, és széltében-hosszában megvizsgálták a partot, de nem találtak egyetlen árva repedést vagy rést sem a rakpart falában, sem a két-három lépésnyire a víz tükre felett átívelő boltozatos mennyezeten. A bárkák össze-összekoccanva imbolyogtak a hosszú, fából ácsolt mólónál, amelyen halászok jöttek-mentek. Félmeztelenek, izmosak voltak, beszélgetés közben időnként hangosan felröhögtek, és látszott rajtuk, tökéletesen tisztában vannak azzal a jelentős szereppel, amelyet a folyamatosan az életben maradásért küzdő világban játszanak.

– Kellene egy bárka, hogy távolabb is körülnézhessünk – mondta Aube.

Roy aggodalmas arccal nézett vissza rá.

– Egy hajó? Arra gondolsz… hogy vízre szállunk?

– Szerinted mire való egy csónak?

– Nem tudok úszni – tiltakozott Roy.

– Én sem, de minek is kellene, hiszen azért lesz bárkánk.

– De mi van, ha felborul?

– Bírom, hogy ilyen optimista vagy…

– És egyébként is, honnan akarsz te ilyesmit keríteni?

Aube a mólóra bökött. Fáradtan ültek a lépcső tetején, ahonnan tökéletes kilátás nyílt a mennyezetre rögzített olajlámpákkal megvilágított kikötőre. Az alagút mindkét oldalán imbolygó fények jelezték, hogy legalább egy tucatnyi halászbárka ring a csendesen áramló, apró hullámokat vető vízen.

– Itt megvan minden, amire szükségünk van.

– De hát a halászoké…

– Csak kölcsönvesszük egy időre.

– Ez rablás… Az ilyesmiért simán a felszínre küldenek.

– Ugyan, onnan is vissza lehet jönni, hiszen én is itt vagyok – válaszolta Aube, és elnevette magát.

Roy zsebre dugta a kezét, hogy ne látszódjon, mennyire remeg.

– A legközelebb nem biztos, hogy összejön… El tudsz te egyáltalán irányítani egy csónakot?

– Nem lehet túl nehéz. A halászok is elboldogulnak vele, pedig azoknak aztán nem túl sok minden szorult a… – mint mindig, ha provokálni akarta, most is elhallgatott, és nézte, ahogy a fiatalember elpirul, mint egy ártatlan kamasz – …a fejébe. – Akárhogy is van, azzal, hogy itt üldögélünk a lépcsőn, nem fogjuk megtalálni az átjárót a Jobbpartra.

– A legvalószínűbb az, hogy nincs semmi a folyó túlsó partján.

– Hát nem emlékszel a könyveidre, tanár úr? Nemcsak hogy van ott valami, de nyilván még a Balpartra is nagyon hasonlít.

– A könyvek egy letűnt kor emlékei. Lehet, hogy minden elpusztult odaát.

– Látnunk kell a saját szemünkkel. Én, a magam részéről, döntöttem, az meg, hogy velem jössz-e, csak rajtad áll.

Hát persze hogy vele akart menni, pontosabban a közelében akart maradni, mint egy aprócska patkány, aki nem mozdul az anyja árnyékából, és reménykedik, hogy az juttat neki időnként egy-egy kegyelemfalatot. A fiatalembernek nem is kellett válaszolnia, Aube tökéletesen tisztában volt azzal, hogy mennyire vonzódik hozzá, és hogy ennél erősebb érvre nincs igazán szüksége egyiküknek sem.

– Kevésbé kockázatos a dolog – folytatta –, ha egy olyan halász bárkáját kötjük el, aki mostanában ért vissza a kikötőbe, mert így több időnk lesz, mielőtt kiderülne a dolog.

Megvárták tehát, hogy a sötétségből előimbolyogjon és a mólóhoz ússzon egy bárka a fedélzetén egy férfival és egy kamaszfiúval. Egy halász lehetett és a segédje, legalábbis így tűnt a fiút határozottan irányító felnőtt viselkedéséből, de az is lehet, hogy egy apa és a fia… Aube ámulva nézte, hogy milyen ügyesen bánnak az evezővel, és tudta, hogy mennyi idő és mekkora tapasztalat kell ahhoz, hogy ilyen magától értetődő könnyedséggel suhanjanak a vízen, és azt is világosan érezte, hogy neki és Roynak jóval nehezebb dolga lesz. Pillanatok alatt besiklottak két másik csónak közé. Kirakodták a zsákmánnyal teli faládákat, majd átrakodtak a nagykereskedő boltja elé, az pedig gyorsan átnézte az árut, majd ajánlatot tett. A két férfi vitatkozott egy sort, de rövid idő alatt egyezségre jutottak, és egy kézfogással zárták le az üzletet. Öt jegyet kaptak ládánként, ha Aube jól értette, ami nevetséges ár volt ahhoz a kőkemény munkához képest, amellyel ennyi halat ki lehet fogni. Két tagbaszakadt fiatalember érkezett, a kereskedő segédei lehettek, a fejük tetejére téve egy-egy ládát elindultak a lépcsőn, a főnökük, illetve a halász és a segédje pedig követték őket, majd mindannyian eltűntek a sötétben.

– Itt az idő – súgta Aube.

– Nem gondoltad meg magad?

Aube nem is válaszolt, csak felállt, és lesétált a mólóra, Roy pedig keserves képpel követte. A lány meg sem várta, hogy utolérje, levette a kikötőbakra tekert kötelet, és beugrott az iszap- és halszagú csónakba. Roy széles karmozdulatokkal, hadonászva igyekezett megőrizni az egyensúlyát, majd leült mellé a padra, amelynek a két oldalán a csónak széles, domború peremébe illesztett villákban ott billegett az evezők vége. Aube megragadta az egyiket, majd gunyoros pillantást vetett a falfehér Royra.

– Olyan, mintha halni készülnél.

– Kicsit úgy is érzem magam – bólintott Roy. – Sőt, nagyon.

– Attól még azért evezz szépen velem együtt. Az előbb figyeltem a halászokat: tökéletesen együtt kell mozognunk.

Aube a mólóhoz támasztotta a lapát végét, és egy erőteljes mozdulattal ellökte a csónakot. Amikor kissé távolabb sodródtak a parttól, megragadták a lapátot, és a vízbe merítették, húztak egyet rajta, kiemelték, hátravitték, majd a vízbe merítve ismét húztak egyet rajta, mindezt azonban olyan ügyetlenül, összevissza, hogy bár a bárka széles oldala nyikorogva végigsúrolta a kikötőben álló összes csónak orrát, mégsem jutottak előre szinte egyetlen lépéssel sem.

– Egyszerre! Akkor húzd, amikor én, te idióta – sziszegte Aube.

– De hát…

Hirtelen elakadt, mert mozgás és hangoskodás támadt a parton. Egy csapat férfi jelent meg a lépcső tetején, és négyesével véve a fokokat a móló felé igyekeztek. Fehér zubbonyuk egyértelműen elárulta, hogy a Felemelkedés gárdistái. Aube rémülten látta, hogy géppisztolyuk is van. Az ösztönei azt súgták, hogy Parn valahogy hírét vette a szökésének, és azonnal szétküldte a katonáit, hogy akadjanak a nyomára.

– Gyorsabban! – kiáltotta. – Evezz!

Roy is rájött, hogy a kis csapat nem véletlenül bukkant fel, kifejezetten azért jöttek, hogy elfogják vagy megöljék Aube-ot, aki meglepően rövid idő alatt meglepően fontos részévé vált az életének. Összekapta magát, és a mozdulatait a lányéhoz igazítva olyan erősen evezett, ahogy csak tudott. A húzásról húzásra egyre gyorsabban sikló csónak már egyenesen a bal oldali alagút felé tartott, amikor a katonák leértek a mólóra. Aube visszanézett a válla felett. A férfiak nem használták a fegyverüket… Ezek szerint arra kaptak parancsot, hogy élve fogják el. A gondolat, hogy esetleg ismét a főpásztor karmai közé kerül, jeges rémülettel töltötte el és arra sarkallta, hogy megkettőzött erővel, még gyorsabban evezzen. Roy olyan sápadt arccal ugyan, mint egy gyöngybagoly, de tartotta a ritmust, amit a lány diktált. A csónak besiklott az alagútba, ők pedig ösztönösen lehúzták a fejüket, mert úgy tűnt, a hirtelen föléjük boruló boltozat túl alacsony lesz ahhoz, hogy elférjenek alatta, de aztán látták, hogy ülő helyzetben bőven van hely még egy olyan magas ember számára is, mint amilyen Roy volt, és tartva az erős, egyenletes ritmust tovább eveztek. Rövidesen eltűnt a hátuk mögül az állomás, és tökéletes sötétség ereszkedett az alagútra.

Aube kifulladva engedte el az evezőt, és bekapcsolta a zseblámpát, amit a házigazdájánál vett magához, mielőtt elindultak volna, de amikor körbepásztázott, csak az alagút boltozatát, falát és a csendesen fodrozódó folyót látta.

– Túlságosan félnek a víztől, nem fognak utánunk jönni – mondta levegő után kapkodva.

– Azt is mondtad, hogy a főpásztor nem fog a nyomodra akadni…

– Nincs rá bizonyíték, hogy Parn küldte ezeket a katonákat – vágott vissza Aube, bár maga is tudta, hogy nincs igaza.

Csendben ültek egy ideig, és hallgatództak, de csak a távolban csordogáló halászcsónakok evezőinek gyenge locsogása zavarta fel időnként a folyó csendjét.

– Megvárják, amíg vissza nem térek – mondta Aube.

– Vajon honnan tudták, hogy a kikötőben vagy?

– Valószínűleg egy besúgó szúrt ki, aki végig a nyomomban volt, és szólt nekik, amikor látta, hogy a kikötőbe tartunk. Akárhogy is, ha nem ugrunk be ebbe a csónakba, már nagyban a Montparnasse-ra tartanának velem.

– Mit akar tőled a főpásztor?

Aube elgondolkozott néhány pillanatra.

– Talán bosszút állni… – mondta végül. – Vagy megint üzletet kötni.

– Milyen üzletet?

– Megkíméli az életem, ha ismét a szeretője leszek, legalább addig, amíg nem talál egy kedvére való nőt.

– Az nem lesz egyszerű…

Aube úgy kapta oda a fejét, olyan heves pillantást vetett rá, hogy Roy hirtelen zavarba jött.

– Mi nem lesz egyszerű?

– Hát találni valakit, aki ennyire…

– Ennyire?

Roy torkára forrtak a szavak. Hiába igyekezett megszólalni, egyetlen hangot sem tudott kipréselni magából. Egy még csak halványan derengő fény közeledett feléjük a távolban. Nyilván egy hazafelé tartó halász volt. Időnként egy-egy buborék jelent meg a víz színén, hogy aztán különös szagot árasztva magából elpukkanjon, odalent, a mélyben pedig mintha hosszúkás formájú testek nyüzsögtek, cikáztak volna.

Egy kenu közeledett feléjük. A hajó orrába akasztott lámpa fényében két turbános férfit láttak, akik határozott evezőcsapásokkal haladtak előre. Amikor egy vonalba értek velük, abbahagyták az evezést, de a két hajó így is szinte súrolta egymást a szűk átjáróban. A kenuban elöl ülő férfi gyanakodva nézett végig rajtuk.

– Hát maguk ketten meg mit csinálnak Ivr hajójában?

– Bérbe vettük egy kis vízitúrához – válaszolta Aube.

– Meglepne – nézett rá a férfi bizalmatlanul. – Nem ismerek olyan halászt, aki bérbe adná a munkaeszközét.

Miközben beszélt, megfogta a csónakjuk szélét, hogy ne csorogjanak tovább.

– Maguk is tudják, hogy mennyit hoz a halászat, húsz jegy pedig általában elég ahhoz, hogy az ember felülvizsgálja az elveit – magyarázta Aube.

– Húsz pénz, egy kis sétahajókázásért? Te szórakozol velem?

– Engedje el a csónakot, különben…

– Különben mi lesz? – nevetett fel a fickó. – Elfenekelsz?

– Inkább majd mi téged – szólt közbe a hátul ülő férfi. – Sőt, lehet, hogy kitalálunk valami még jobbat. Ritkán akad össze az ember ilyen mutatós lánnyal a Szajnán.

Roy a kabátja zsebébe süllyesztette a kezét.

– Egy ujjal sem érhettek hozzá.

Az enyhe remegés még szigorúbbá tette a hangját.

– Hallod ezt, Mio? – röhögött fel az elöl ülő halász.

– Most aztán nagyon ránk ijesztett ez az óriáspatkány – tett rá még egy lapáttal a másik fickó.

– Majd meglátod, hogy csinálják az igazi férfiak…

Hirtelen elhallgattak, amikor Roy előhúzta a kezét, és rájuk fogta a fegyvert.

– Hé, csak óvatosan azzal…

Lövés dörrent, a torkolattűz villámként túlragyogta egy pillanatra az olajlámpa fényét, a halász pedig, akit pontosan a homloka közepén talált el a golyó, a csodálkozástól és a rémülettől elkerekedett szemmel egy pillanatra mozdulatlanná dermedt, majd oldalra borult, és belezuhant a vízbe. A két csónak megbillent, összekoccant. A másik fickó annyira megdöbbent, hogy meg sem moccant, amikor a fegyver csöve felé fordult, és Roy másodszor is meghúzta a ravaszt. A nyakán érte a lövés, hátrazuhant, és ő is beleesett a vízbe. A víz ezúttal sokkal hevesebb hullámokat vetett.

Roy tétova pillantást vetett a fegyverre, majd visszacsúsztatta a zsebébe. A gyenge áramlás lassan sodorta el a két testet, amelyek mozdulatlanul lebegtek az Aube zseblámpájának a fényében fodrozódó vízen.

– Nyilván átjuthattunk volna úgy is, ha nem ölöd meg őket – mormolta Aube.

– Megfenyegettek.

– Szerintem csak a pofájuk volt nagy, nem hiszem, hogy bármit is csináltak volna.

– Jobb nem kockáztatni.

– Nem is gondoltam volna… Hol tanultál meg a fegyverekkel bánni?

– Életemben most először volt pisztoly a kezemben.

– Elég tehetségesnek tűnsz.

Roy nem tudta, hogy reagáljon Aube dicséretére, és próbálta felfedezni az iróniát a hangjában. A lány a karjára tette a kezét, és az érintésének a forrósága átsütött még a kabát ujján is, majd szétáradt Roy egész testében.

– Nagyon meghat, amit értem tettél – mondta váratlanul komolyan.

Nem találkozott még olyan férfival, aki annyira szerette volna, hogy hidegvérrel végezzen két másikkal, csak azért, mert azok megfenyegették.

– Minek köszönhetem a látogatást, Égi Fényesség?

Cha, akit a barátai sebészként, az ellenségei mészárosként emlegettek, mélyen meghajolt, amikor a főpásztor megjelent a műtő előterében. A szakértő szem azonnal felismerte a gazdagságot a látogatója puha, kellemes tapintású anyagból, méret után készült öltözékéről, a sima bőréről, a gondosan ápolt ősz hajáról, a jóllakottan domborodó hasáról, a csuklóján és legalább hat ujján viselt arany ékszereiről. Ezt a benyomást tovább erősítette hajlékának elhelyezkedése és mérete, szolgáinak száma, feleségeinek fiatalsága, a rengeteg fényforrás és a berendezés, a díszítés szemkápráztató fényűzése.

– A közepébe vágok, Cha – közölte Parn azon a határozott, szinte parancsoló hangon, amiből világosan érezhető volt, hogy nem holmi udvariassági látogatásra ugrott be.

– Parancsoljon, Égi…

A főpásztor egyetlen türelmetlen kézmozdulattal elhallgattatta.

– Augir, a Felemelkedés titkára eljött ide kivizsgáltatni magát.

Cha elsápadt, a látogatója szinte még meg sem szólalt, de máris sikerült kétségbeejtő helyzetbe hoznia. Ha valaki hirtelenjében a Felemelkedés két legfontosabb alakja közé szorul, az olyan érzés, mint ami a falat húst foghatja el a kés és a villa láttán.

– Mit akart pontosan Augir? – kérdezte Parn.

– Az esküm… ööö… az orvosi titoktartás nem teszi lehetővé, hogy erről bármit is mo…

– Dugja fel magának az orvosi esküjét, ahova csak akarja… Egyetlen pillanatra sem akadályozta meg abban, hogy a létező leggyalázatosabb dolgokat művelje…

– Csak egy ártalmatlan kis műtétről van szó, Égi…

– Miféle operáció?

Cha eltöprengett. Az a szóbeszéd járta, hogy harc, kegyetlen háború dúl az egyház két legmagasabb rangú vezetője között, neki pedig el kellett döntenie, hogy melyik táborhoz csatlakozik, azaz – ha úgy tetszik – meg kellett tippelnie, hogy melyikük lesz a győztes. Nagy volt a tét, magára vethet, ha most a vesztes mellé áll. Az ellenfelénél kevésbé kifinomult, de annál jóval vérengzőbb és félelmetesebb főpásztor úgy nézett rá, miközben a válaszát várta, mint egy zsákmányra éhes ragadozó madár.

– Bőrátültetés.

– Hol?

Cha habozott.

– Ott, ahol a leglátványosabb a különbség a férfi és a nő között.

– Nem is tudtam, hogy gondjai vannak arrafelé – dörmögte Parn. – Bár az is igaz, hogy a besúgóim egyetlenegyszer sem látták nővel… Egyébként férfival és gyerekkel sem… Vagy állattal…

– Néhányan… megkínozták gyerekkorában.

– Gyakran megesik. Maga csak tudja, hiszen rendszeresen csinálja.

– Lényeges különbség van a kínzás és a sebészet tudománya között, Égi…

– Testrészeket vág le, élő emberekből kiveszi a szerveiket… Nem igazán látom a különbséget.

Cha nagyot nyelt. Éppen eleget árult el Augirról, hogy a főpásztor híveként könyveljék el, de tovább gyötörték a kétségek, hogy helyesen döntött-e.

– Pedig…

– Nem érdekes! – vágott a szavába Parn egy dühös legyintéssel. – Nem szemrehányásnak szántam… A főzetei csodát tettek velem, és nem is akarom tudni, hogy miből készültek. A titkár műtéte valóban csak egy ártalmatlan beavatkozás, ahogy mondta?

– Lehet, hogy annál azért valamivel komplikáltabb lesz.

– Altatásra szükség lesz hozzá?

Cha bólintott, majd a tenyerével idegesen hátrasimította dús, őszes haját.

– Elképzelhető, hogy valami baj éri Augirt a műtét során? – érdeklődött Parn.

Miért nem végzel vele magad, te szemétláda? – suhant át az orvoson.

– Szóval… Augir titkár úr katonái olyan parancsot fognak kapni, hogyha bármi baj éri az urukat, akárcsak egy véletlen műhibából adódóan is, azonnal végezzenek ki. Nyilván ugyanolyan jól ismeri őket, mint én, Égi Fényesség…

– Megszállott, vakon engedelmeskedő fanatikusok – bólintott Parn, majd mintha csak olvasott volna az orvos gondolataiban, hozzátette: – Miattuk nem tudok személyesen gondoskodni a … na, szóval a véletlen műhibáról… A katonái éjjel-nappal vigyáznak rá, mint a patkányok az ivadékukra, és gyanakszanak rám. Egyébként megmutatta magának… mármint a gyötrelmes gondot okozó testrészét?

– Kénytelen volt ahhoz, hogy felállíthassam a diagnózist.

– Mondja el, mi a baja!

Cha megdörzsölte a kézfejével szokatlanul száraz, cserepes száját.

– Képzelje el, hogy valaki szép óvatosan felgyűri a nemi szervén a bőrt úgy, hogy a lecsupaszított részen az idegvégződéseket a továbbiakban nem védi semmi más, csak egy leheletvékony és átlátszó hártya… Ez azt jelenti, hogy a legenyhébb dörzsölődés, akár a ruha anyagának az érintése is, iszonyú, elviselhetetlen kínt okoz. Nyugodtan állíthatjuk, hogy Augir titkár úr folyamatosan pokoli kínokat áll ki a gyermekkora óta.

Parn mélyen hallgatott, mintha megpróbálta volna elképzelni, miféle szenvedést okozhat egy ilyen sérülés.

– Azt is kijelenthetjük tehát, hogy tulajdonképpen szívességet tennénk neki, ha megszabadítanánk a fájdalom poklából – folytatta kedveszegett hangon.

– Így is fel lehet fogni, Égi…

– Ez egy döntés, Cha – javította ki a főpásztor. – Az én döntésem.

– Félő, hogy az ön döntéséért én fogok az életemmel fizetni.

– Augir nyilván nem az egész seregét, csak négy-öt katonát fog ideküldeni, hogy felügyeljen önre. Ki fogjuk őket iktatni, mielőtt végezhetnének önnel.

– A magasságos felszín beszéljen önből! – Cha egy pillanatra elbizonytalanodott, majd folytatta: – Augir az ön összes itteni látogatásáról tudott. Nyilván erről a mostani alkalomról is értesülni fog.

Széles mosoly ült ki Parn ráncoktól barázdált arcára.

– Most már a bizalmasomként tekinthetek önre. Tudom, hogy a titkár úr az összes, majdnem az összes szavamról és mozdulatomról tud. Ha nem így lenne, nem is jutott volna ilyen magas tisztségbe. Cha, ha nem hozta volna fel ezt a témát, én továbbra is az ellenségemnek tekintettem volna, és még mielőtt az apró-cseprő gondjaim minél gyorsabb és hathatósabb rendezése érdekében nekiálltam volna új, megbízható szövetséges után nézni, önt haladéktalanul a felszínre küldtem volna.

Cha meghajolt egyrészt azért, hogy kifejezze nagyrabecsülését Parn félelmetes éleslátása előtt, másrészt pedig azért, hogy a saját talpraesettsége előtt tisztelegjen.

– Amúgy, kedves barátom, hamarosan visszakísérnek hozzám egy szívemnek nagyon kedves személyt, úgyhogy ismét szükségem lenne arra a szerre, ami az esendő emberből erőtől duzzadó és kitartó szeretőt varázsol.

– Ahogy óhajtja, Égi Fényesség…

– Valakivel küldje el, ha elkészült. Persze diszkréten… És, kérem, tájékoztasson majd arról is, hogy mikor kerül sor Augir titkár úr műtétjére.

– Számíthat rám, Égi Fényesség…

– Ami pedig a Montparnasse-i Tanács önnél gyakran megforduló tagjait illeti, arra kérném, éppen annyira tekintse őket fontosnak, mint amennyire most azok és amennyire bármikor a jövőben lesznek. Talán kár is mondanom, de ne feledje, a Montparnasse–Felemelkedésen nincsenek titkok, előbb-utóbb minden kitudódik…

Parn sejtelmes pillantást vetett az orvosra, majd elindult a kijárat felé.

22.
A MONTPARNASSE-IAK

A tanács ülése már zajlott, vagy éppen azokban a pillanatokban vette kezdetét. Az üvegfalú épület emeleteiről kiszűrődő fényben látszott, hogy elég nagy a nyüzsgés odabent.

A félhomályos peronon zsúfolódó tömeg utat engedett Maldorának és kíséretének. Mitch és Urm haladt az élen, a kezüket a fegyverükön nyugtatták, de a körülöttük állók tekintetében, arcán nem láttak ellenséges érzelmeket, csak tisztelettel, sőt csodálattal elegy jóindulatot. Ahogy elhaladt közöttük, egyre többen kezdtek kiáltozni, hogy így köszöntsék az elnöknőt, a majdani Szövetség életre hívóját.

– Éljen a Szövetség!

– Éljen sokáig Maldora!

– Veled vagyunk, elnöknő!

– A Montparnasse melletted áll!

Maldora az egyik kezével integetve üdvözölte az embereket, a másik kezét viszont Ionale vállán nyugtatta, mert attól tartott, hogy a körülöttük tolongó tömeg megrémíti a jóst. A menet hirtelen megtorpant, pedig már csak néhány lépésnyire voltak az épület bejáratától. Maldora azt hitte, hogy ismét rájuk támadtak, és magához szorította a lányt, majd hallotta, amint Mitch mennydörgő hangja túlharsogja a tömeg moraját.

– Hogy merészelsz a közelünkbe jönni? Az elnöknő közelébe? Ránk támadtak a Felemelkedés katonái, az a hely, ahova elvezettél minket, nem búvóhely, hanem egy átkozott csapda volt! Elárultál minket!

Maldora azonnal megismerte az érkezésük után melléjük szegődő, segítséget ígérő Lée reszketeg hangját, de mivel a szóváltás bő tízlépésnyire zajlott tőle és az asszonyt egyből körbefogták a kíséret tagjai, nem látta az idős asszonyt, és nem értette azt sem, hogy mit beszél. Mások is bekapcsolódtak a szóváltásba, szitkozódást, pfujolást hallott, pillanatok alatt fülsiketítővé vált a hangzavar. Ott akarta hagyni a testőreit, hogy megnézze, mi történik, de mivel azok azt az utasítást kapták, hogy a legkisebb gyanús jelre fogják körbe, mozdulatlanul álltak csak, és nem engedték. Éles kiáltások röppentek, a tömeg pedig, mint a háborgó víz, egyre fenyegetőbb hullámokat vetett.

Ionale megrángatta Maldora karját.

– Mit akarsz, kislányom?

A jós lehunyta a szemét, és a hatalmas homlokát ráncolva mozdulatlanná dermedt.

– Meg fogják ölni – mondta végül.

– Lée elárult minket.

– Nem ő árult el. Az ő szíve tiszta.

Ionale kinyitotta a szemét, amely szokatlan fénnyel ragyogott a peron félhomályában.

– Ne engedd, hogy megöljék! Az ő szíve tiszta – könyörgött a jós.

Maldora bólintott, majd rászólt a katonákra.

– Azonnal vezessenek a kapitányhoz, vagy engedjenek át!

– Határozott parancsot kaptunk – mondta az egyikük.

– Emlékeztetném, hogy én vagyok a Bac elnöke, és parancsot adtam maguknak.

A katona habozott egy pillanatig, majd meghajolt.

– Kövessen, úrnőm!

Maldora megragadta Ionale kezét, és elindult a szűk ösvényen, amit a testőrök válla és puskatusa nyitott meg előtte. Hatalmas volt a lökdösődés Mitch és Urm körül, és a két férfi képtelen volt visszatartani a tömeget, amely előbb letépte a ruhát Lée-ről, majd lökdösni és ütlegelni kezdték. Maldora látta, ahogy az öregasszony mezítelenül és véresen imbolyog a gyűlölettől elvakult, ordítva, szitkozódva hadonászó emberek forgatagában. Magához szorította Ionale-t, és elkiáltotta magát:

– Lőjetek a levegőbe!

A kíséret tagjai felfelé fordították a fegyverüket, és eleresztettek néhány sorozatot a levegőbe. A fegyverropogás, a lövések nyomán a mennyezetről alászálló por és a lepotyogó vakolatdarabok valamelyest lehiggasztották a tömeget. Apránként elült a zaj, és nyomasztó csend ereszkedett rájuk. Maldora elengedte Ionale-t, és utat törve magának odalépett az immár mozdulatlanná dermedt emberek gyűrűjében kuporgó Lée-hez. A földön remegő és nyöszörgő öregasszony úgy nézett ki, mintha egy hatalmas vadállat szájából szabadult volna éppen. Vér szivárgott a szája sarkából, az orrából, a testét borító sebekből. Maldora szemét elfutották a könnyek, letérdelt mellé, és a kezébe fogta az arcát.

Lée résnyire nyitotta a szemét, és megpróbált mosolyogni, amikor megismerte az elnöknőt, sőt mintha mondani is akart volna valamit, de arra már nem volt elég ereje.

– Nyugodjon meg, Lée, tudom, hogy ártatlan.

Ahogy kiejtette ezeket a szavakat, Maldora rájött, hogy nem csalta meg az ösztöne, amikor megbízott az idős nőben, és akkor sem tévedett, amikor hallgatott a háta mögött levegő után kapkodó, zokogással küszködő Ionale megérzéseire.

– Az őt kísérő fiú volt az – mondta a jós –, ő szólt a tanács egyik tagjának.

– Úgy érted, hogy a Felemelkedés Egyházából valakinek.

A lány konokul megrázta a fejét.

– Nem, a tanács egyik tagjának – mondta, majd leült a puszta földre, és hirtelen magába fordult, mintha már egyáltalán nem érdekelnék a körülötte zajló események.

– Ápolásra van szüksége, Lée, rendbe fog jönni – súgta Maldora.

Az öregasszony erőtlenül a keze után nyúlt, a testén gyenge remegés futott át, majd mozdulatlanná dermedt. Maldora könnyes szemmel térdelt felette, rá sem kellett néznie, hogy tudja, távozott belőle az élet.

A tanács bejáratát őrző katonák félreálltak, hogy utat engedjenek a férfinak, akiről a világos színű vászonnadrágból, -ingből és az afelett viselt bőrmellényből álló hagyományos öltözéke alapján azonnal tudható volt, hogy titkári tisztséget tölt be a tanácsban. Olajlámpával a kezében, bizonytalan léptekkel indult a bejárattól nagyjából húszlépésnyire várakozó elnöknő és kísérete felé. A tömeg nagyjából eloszlott addigra. Mivel képtelenek voltak elviselni a Lée meglincselése miatt rájuk háruló felelősség tudatát, a Szövetség hívei nem mertek Maldora szemébe nézni, és inkább visszavonultak. Néhányan, akik nem vettek részt a lincselésben, átadták a holttestet az állomáscsoport temetkezési vállalatának.

Urm feltartóztatta a titkárt, megmotozta, hogy nincs-e nála bármiféle fegyver, majd az elnöknő elé vezette.

– A tanács hajlandó fogadni önt, hölgyem.

– Most azonnal?

– Egy feltétellel – igazította meg ritkás haját a titkár. – Egyedül kell jönnie.

– Egy pillanatra sem válok meg a lányomtól.

A titkár egyik lábáról a másikra állt, feszengve tekergődzni kezdett, mintha hirtelen mindene viszketni kezdett volna.

– A tanács a katonáit említette, nem a lányát, tehát az ő jelenléte nem okozhat gondot.

Maldora odafordult Mitchhez és Urmhoz.

– Itt várjanak meg!

– Nem teszik ez nekem – tiltakozott a kapitány.

– Kapitány, ön tévedett Lée-vel kapcsolatban, és úgy vélem, a tanáccsal való találkozó ügyében is téved.

– Honnan tudhatnám biztosan, hogy tévedtem? Az én szememben egy jós szava nem számít perdöntő bizonyítéknak.

– Gondolkozzon egy kicsit, kapitány! Miért jött volna ide a szerencsétlen asszony, ha tényleg elárult volna?

Mitch megvonta a vállát.

– Az emberek időnként furcsa dolgokat művelnek – mondta gúnyosan. – Főleg a nők…

– Azzal, hogy nyilvánosan vonta felelősségre, szörnyű tragédiát idézett elő – Maldora arcán ismét kövér könnycseppek gördültek alá. – Pedig ön is tudja, hogy mennyire kezelhetetlen a feldühödött tömeg.

– Urmmal együtt próbáltuk megmenteni…

– Tudom.

– Csak nem lőhettünk rájuk, mert abból vérfürdő lett volna.

– Készüljön fel, úrnőm – szólt közbe Urm. – Még sok ártatlan fog meghalni az ön által képviselt eszmékért.

Maldora megtörölte az arcát, és Ionale-lal együtt követte a titkárt, aki már elindult az épület bejárata felé.

– A találkozó után majd megbeszéljük – mondta vissza sem nézve.

A tanács kilenc tagja a karszékében ülve várta a vendéget a fényárban úszó ülésteremben. Egyikőjük, egy javakorabeli, szigorú arcú, élénk tekintetű nő mintha érdeklődve és rokonszenvvel nézett volna rá – Maldorának legalábbis úgy tűnt. Fogalma sem volt, hogy melyikőjük lehetett az, aki – Ionale szavai szerint – megszervezte az egyházi gárda egyenruháját viselő katonákkal végrehajtott támadást, de nyilván nem csupán egyetlen ellensége akadt a teremben. A Bac állomáscsoport képviselőjeként szerzett tapasztatai megtanították arra, hogy a titkos egyezségek és szószegések milyen fontos szerepet töltenek be az összes nagy létszámú testületben, és főleg a Balpart egyik legjelentősebb, ha nem legjelentősebb testületének számító montparnasse-iban, ahol folyamatosan alakultak és bomlottak fel a szövetségek, ahol különböző, egymással kibékíthetetlen ellentétben álló csoportok és személyek feszültek egymásnak és védelmezték foggal-körömmel az érdekeiket.

A szikár, őszes hajú öregember inkább ellenségesnek tűnt, csakúgy, mint a jobbján ülő sűrű, rendezetlen loboncot viselő fiatalember. A többiek, tehát az asztal körül üldögélő további két nő és négy férfi arckifejezéséből nem tudott igazán semmit leolvasni. A tekintetük időnként Ionale-ra tévedt, aki az ajtótól balra álló, széles padra telepedett le egyetlen szó nélkül.

A szikár öregember felállt és a széke előtt álló könyvállványra tette a kezét.

– Isten hozta, elnök asszony! Üdvözlöm önt, mind a magam, mind az itt összegyűlt társaim nevében.

Maldora egy biccentéssel köszönte meg a szavait. Az ujjatlan, fekete bőrtunika alatt ekkor meglátta a férfi aranylemezekkel díszített ruháját, és eszébe jutottak azok a figyelmeztető szavak, amelyeket Ionale-tól hallott az Invalidusokra való érkezésük előtt: Valaki utasította őket, hogy mérgezzék meg önt… Egy ráncos öregember, aki aranyozott ruhát visel… A leírás ugyan tökéletesen illett a koros tanácsosra, a lány azonban mégsem tett semmit, amikor meglátta. Vajon képes-e visszaemlékezni a jóslataira, vagy ahogy elhagyják a száját, azonnal ki is söpri őket az agyából? Maldora a jósra pillantott, és megkönnyebbült, amikor látta, hogy békésen alszik a padon.

Ionale-nak, aki komoly megterhelésnek volt kitéve, amióta csak elindultak az Assemblée-ről, feltétlenül és sürgősen pihenésre volt szüksége.

– Annak ellenére, hogy nem kért hivatalos meghallgatást, úgy döntöttünk, fogadjuk önt, hogy ismertesse velünk az általunk mindeddig csak nagy vonalakban ismert tervét, és megvilágítsa számunkra annak részleteit is.

A tartókon hunyorgó gyertyák a forró viasz jellegzetes illatával töltötték be a termet. Az öregember nem kínálta hellyel a látogatót a tanácsosok karosszékeivel szemben sorakozó székek egyikén, Maldora pedig udvariatlan, sőt kifejezetten ellenséges gesztusként értékelte a protokolláris szabályok effajta felrúgását. Hogy erőt merítsen, Lée-re gondolt, akit nem is igazán a népharag, hanem elsősorban az ármánykodó tanácsosok áldozatának tekintett, majd Ionale, Urm, Ière jutott az eszébe és velük együtt mindazok, akik a segítségére voltak abban, hogy tovább küzdhessen az álmáért. Elszántság költözött belé, kihúzta magát, és egyenként a tanácsosok szemébe nézett. A kilenc közül csak kettő, az öregember és a szigorú arcú nő állta a tekintetét.

– Tanácsos urak és hölgyek, miként tekinthetnénk önökre bizalommal és barátsággal? – szólalt meg. – Nem sokkal a találkozó előtt megpróbáltak végezni velem. Több mint harminc gépfegyveres katonát küldtek ránk, és a leghatározottabb meggyőződésem, hogy bár a gyilkosok a Felemelkedés gárdájának az egyenruháját viselték, a parancsot ebből az épületből kapták.

Maldora úgy gondolta, azzal, hogy egyenesen és durván a közepébe vág, sikerül megingatnia az óvatoskodó, fondorlatos szavakhoz szokott tanácsosokat, és elnézve a hatást, amelyet a szavai váltottak ki a hallgatósága körében, úgy érezte, jó döntést hozott. Látványos méltatlankodásuk csak ostoba és hiteltelen színjáték volt… Ha látták volna a saját arcukat, a gesztusaikat, a testtartásukat… ha egyetlen ember sem halt volna meg a küzdelemben, ha Lée-t nem lincselte volna meg a tömeg annak az épületnek az aljában, ahol üléseztek, akár még mulatságosnak is találta volna őket.

– Hölgyem, nem tűrjük, hogy egy… – sziszegte az öregember.

– Önök nem szabhatnak meg nekem semmit – vágott a szavába Maldora. – Merő udvariasságból jöttem ide a tervemről beszélni, de annak, hogy önök mit gondolnak, valójában nincs semmi jelentősége. Ami számít, az a nép akarata, márpedig az emberek leghőbb vágya az, hogy kiépüljön egy új rendszer, amely a területek és az erőforrások igazságos elosztásán alapszik.

– Maga azt hiszi, hogy az összes állomáscsoport és állomás népe követni fogja? – szegezte neki a kérdést az öregember. – Akkor tegyen egy próbát, győzze meg például Kis-Kína lakóit! Kíváncsi vagyok, mire fog menni velük…

– A mandarinok olyanok, mint önök: ragaszkodnak a kiváltságaikhoz, de mit tudnak az emberek vágyairól? Tökéletesen tisztában vagyok azzal, hogy ugyanúgy nem akarnak meghallgatni, ahogy önök sem. Önökkel együtt ők is a leghatározottabban elutasítják a Szövetség tervét, mert az arra kényszerítené őket, hogy lemondjanak a hatalmukról, az előjogaikról, a vagyonukról, de mit gondolnak, milyen sorsra jutnak, ha a metrólakók tömegével állnak majd a tervem mögé? Hiába uszítják a katonáikat és a kutyáikat a sokaságra, végül el fognak bukni, a történelem szemétdombjára kerülnek és elnyeli őket a felejtés feneketlen kútja. Tanácsos urak és hölgyek, attól tartok, hogy ha továbbra is szembemennek a feltartóztathatatlan és visszafordíthatatlan folyamatokkal, az ár végül önöket is el fogja sodorni.

A szigorú arcú nő arcán halvány mosoly derengett, a még akkor is a szónoki állvány mögött álló öregember arca viszont eltorzult a dühtől.

– Senki sem fenyegetheti büntetlenül a Montparnasse-i Tanácsot! – rikácsolta hirtelen elvékonyodó hangon.

– Uram, ön fenyegetésként értelmezi a szavaimat, pedig én csak azt a jövőt vázoltam fel, amely nagy valószínűséggel önökre vár. Éppen azért jöttem ide, hogy felkínáljam a menekülés lehetőségét egy olyan helyzetből, amelyből amúgy csak a büszkeségük és az életük árán szabadulhatnának.

– És természetesen ön lenne a létrejövő Szövetség teljhatalmú elnöke? – jegyezte meg gúnyosan az öreg jobbján ülő fiatalember.

– Az elnök személyéről rendszeres időközönként szavazás döntene, ahogy a különböző hatalmi ágak, a végrehajtó és a törvényhozó hatalom testületeiről is, amelyeknek a helyei arányosan lesznek elosztva az állomáscsoportok és állomások között.

Olyan nagy csend ereszkedett a teremre, hogy még az állomás távoli moraja is behallatszott. A hatalmas ablakokon kipillantva Maldora látta, hogy időközben ismét összeverődtek az emberek, hogy a tömeg talán még annál is nagyobb volt, mint amelyik nem sokkal korábban Lée-re támadt. A legtöbben gyertyát tartottak a kezükben, talán azért, hogy megmutassák a tanácsnak, milyen sokan vannak.

A szigorú arcú asszony felállt, megigazította a bő ruhája felett viselt bőrmellényt, majd kitárta a karját.

– Mivel kérte, megadom a szót Otre-nak – sóhajtotta láthatóan kedvetlenül az öregember.

– Köszönöm, Lej – mondta Otre, majd élénk, átható tekintetét körbehordozta a termen, az ablakokon, majd egy pillanatra elidőzött Ionale-on, és végül egyenesen Maldora szemébe nézett. – A nevem Otre, és örömmel tölt el, hogy az önök ellen indított támadás nem járt sikerrel, és ön életben maradt. Soha nem bocsájtottam volna meg magamnak, ha meghal… – a nyolc tanácsos nyugtalan pillantást vetett rá, főleg a hirtelenjében még ráncosabbnak, öregebbnek tűnő Lej, aki magába roskadva ült a székén – …mert én is felelős lettem volna a haláláért, ugyanúgy, ahogy e testület valamennyi tagja. Őszinte leszek önnel, ahogy ön is az volt velünk. Hölgyem, nem sokkal ezelőtt, ezek között a falak között, az ön meggyilkolásáról tartottunk szavazást.

Otre elhallgatott, és olyan súlyos csend telepedett rájuk, hogy azon még a kinti ricsaj sem volt képes áthatolni.

– Én ellene szavaztam, de a kétharmados szabályunk miatt elég volt hat szavazat a határozat elfogadásához – folytatta. – A sajnálkozáson kívül nem tehettem mást, és hiába próbáltam volna mentegetni magam, ha az egyházi egyenruhába bújt katonáink sikerrel jártak volna. Az volt a terv, hogy a Felemelkedést gyanúsítjuk meg a támadással, ami valószínűleg polgárháborúhoz vezetett volna. Rengeteg vér tapadt volna ismét a kezünkhöz, pedig már így is eleget ontottunk ki, és eddig sem rettentünk vissza az öldökléstől, és minderre azért került volna sor, mert a teremben ülő tanácsos társaim még mindig nem értették meg, hogy ön, a Bac elnöke, az egyetlen megmaradt lehetőség a Felemelkedés totális hatalmával szemben. Még mindig nem értették meg, hogy mostantól nincs más választásunk: Parn főpásztor vagy az ön által javasolt Szövetség.

Otre odalépett a padhoz, amelyen Ionale aludt, és megindultan, könnybe lábadt szemmel figyelte.

– Az ön lánya?

– Örökbe fogadtam – válaszolta Maldora.

– Szereti?

– Teljes szívemből.

A tanácsosnő a két kezébe fogta az elnöknő kezét, és megszorította.

– Én is örökbe fogadtam egy jóst. Ésiának hívják. A legapróbb dologtól képes megrémülni, de ő a legcsodálatosabb, legszeretetreméltóbb lény, akivel találkoztam az életem során. Kijelentette ebben a teremben, hogy semmiképpen sem szabad megölnünk önt. Nem hallgattak rá. Ha Parn hatalomra jut a Montparnasse-on, majd az egész Balparton, el fogom veszíteni, mert a főpásztor ki akarja irtani a mutánsokat és mindazokat, akik ilyen vagy olyan okból nem felelnek meg az ő elképzeléseinek.

– Hallottam erről a tervéről.

– Ez is csak annak a jele, hogy méltó arra a tisztségre, amelyet betölt. Ha nem Parn teszi meg, megteszi majd a titkára, Augir, aki elég rejtélyes figura, de Ésia szerint ő még a felettesénél is kegyetlenebb és veszélyesebb. Parn és ő kegyetlen harcban állnak egymással…

Otre elengedte Maldora kezét, és a tanács dermedten ülő tagjaihoz fordult.

– Tanácsos urak és hölgyek, ideje szembenéznünk az igazsággal. Valaki vagy valakik maguk közül… közülünk folyamatosan tájékoztatja a főpásztort vagy a titkárt vagy egyszerre mindkettőt mindarról, ami e terem falai között elhangzik, és elhatároztatik. Javaslom tehát, hogy senki se hagyhassa el az üléstermet mindaddig, amíg ki nem derítjük, hogy kit, kiket terhel a felelősség az információk kiszivárgásáért.

– Hogy állíthatsz ilyesmit? – kérdezte a Lej jobbján ülő fiatalember. – Te és a jósod teljesen megőrültetek?

– El tudnád magyarázni nekünk, Lix, hogy mit keresel te Chánál, a sebésznél, akinél rendszeresen megfordul Parn, sőt, az utóbbi időben még Augir titkár is? – kérdezett vissza nyugodt hangon Otre.

– Kémkedsz utánam? – háborodott fel a fiatalember, és felpattant a székéről.

– Utánad nem, de a főpásztort és a titkárt figyeltetem, és az embereim így láttak meg téged Cha irodájában…

Lix tekintete úgy röpdösött a tanácsosok között, mint éjjeli lepke a lámpa körül.

– Magánügyben jártam ott – mormolta alig hallhatóan.

– Miféle magánügyben? – érdeklődött Otre.

A fiatalember visszaült a helyére.

– Szerinted – ráncolta a homlokát Lix – miért járnak az emberek orvoshoz? Nyilván egészségi problémák miatt.

– Egy korodbéli fiatalembernek nincs még szüksége azokra a serkentő kotyvalékokra… Amúgy pedig egy tanácsosnak nem kellene ilyen kétes figurákhoz járnia.

– Ki nem kétes figura a Montparnasse-on? – kérdezett vissza Lix. – Milyen alapon ítélkezünk mások felett éppen mi? Mi, akik, amint arról Otre volt is szíves tájékoztatni az érintettet, Maldora halálára szavaztunk, mi, akik a Felemelkedésre bíztuk a piszkos munkát, az elítéltek kivégzését, mi, akik folyamatosan hátrálunk és engedünk az egyre mohóbb Parn követelődzésének, és már régóta nem kormányzunk. Lehet, hogy Cha szerveket vesz ki gyerekekből a főzeteihez és az átültetéseihez, de mi mennyivel vagyunk jobbak nála a kicsinyes alkuinkkal, a folyamatos gyávaságunkkal, a barátainknak osztogatott kegyeinkkel, a folyamatos vitáinkkal és tökéletesen üres és értelmetlen szertartásainkkal?

Lix utolsó szavainál több, szinte csonkig égett gyertya is hunyorogni kezdett.

– Sok hibám és gyengeségem van, de én lennék az utolsó, aki hajlandó lenne tájékoztatni a Felemelkedés vezetőit – fejezte be Lix megtörten.

– Tiszteletreméltó az őszinteséged, Lix – mondta Otre. – Sajnálatos, hogy ilyen sokáig titkoltad előlünk.

Egy robusztus, bikanyakú, dülledt szemű és gombafrizurás férfi állt fel és kért szót.

– Sok a mondanivalóm, de nem szólalok fel a tanácsban egy idegen előtt – rekedtes hangon, szaggatottan beszélt, nehéz volt követni. – A konfliktusainkat egymás között kell rendeznünk. Nem bízom ebben a nőben.

– Lag, nem akárkiről beszélünk, hanem egy baráti állomáscsoport elnökéről – szólt közbe Otre.

– Nem a mi elnökünk. Azért hívtuk meg, hogy a Szövetség tervéről beszéljen, nem azért, hogy részt vegyen a vitáinkban.

– A jó hírünkért aggódsz, Lag?

– Attól félek, hogy kihasználja a helyzetet, és meg akar osztani minket.

– Már most is megosztottak vagyunk: lehet, hogy többen is, de egyikőnk bizonyosan a Felemelkedés hatalomra kerülésén fáradozik titokban, mások a maradék kis hatalmukat próbálják megőrizni, megint mások a saját és a barátaik gyarapítására használják a tanácsosi pozíciójukat. Élve elrohadunk, mára mindenünket átjárta a korrupció, a mohó kapzsiság, az aljasság, és ezt mindenki tudja a Montparnasse-on.

– Ez nem ok arra, hogy kiteregessük a szennyest egy…

Lag elakadt, mert Maldora kitárta a karját.

– Szólni kíván, elnök asszony? – nézett rá Otre.

– Az lesz a legjobb mindenkinek, ha elhagyom a termet. Ha majd készen állnak, értesítsenek, hogy miként döntöttek a Szövetség tervéről. Nem titkolom, hogy továbbra is fontos, sőt, legalábbis a szó szimbolikus értelmében, nélkülözhetetlen számomra a szavazatuk, de tudniuk kell, hogy, amint azt már mondtam is, az önök támogatása nélkül is boldogulni fogok, ha végül elutasítanak. Önökön áll, hogy csatlakoznak-e a mozgalomhoz vagy szembeszállnak vele. A szomszédos teremben várom a döntésüket. Most pedig megköszönöm a figyelmüket, és magukra hagyom önöket a belső ügyeikkel.

Maldora megpróbálta felrázni Ionale-t, de amikor látta, hogy milyen mélyen alszik, végül inkább a karjába vette. Otre mosolyogva nyitotta ki előttük az ajtót, Maldora pedig egy hálás bólintással megköszönte a tanácsosnő figyelmességét, majd kivonult az ülésterem előcsarnokába.

23.
A TEMETŐ

Nagyon úgy tűnt, hogy az ajtó hamarosan megadja magát a hatalmas, macskaszerű lény újból és újból lesújtó karmainak.

Plaisance-nak támadt az az ötlete, amikor a folyamatosan morgó állat már közeledett feléjük, hogy húzódjanak vissza abba a terembe, ahova Arc már korábban bemenekült, és zárják magukra az ajtót, amit néhány pillanattal korábban látott meg. Ketten feszültek neki az elrozsdásodott zsanéron nyugvó, súlyos ajtószárnynak, és sikerült is megmozdítaniuk. Szerencséjükre a zár szerkezete tökéletesen működött. A váratlan nehézségbe ütköző hatalmas macska tombolni kezdett dühében, majd rövid szünet után ismét támadásba lendült. Addigra rájött, hogy hosszú, szívós munkára lesz szüksége ahhoz, hogy kimozdítsa a helyéről a közte és az áldozatai között húzódó akadályt, és elkezdte módszeresen, apró szilánkonként lebontani a faszerkezetet a karmával. Meglett az első apró nyílás, amiben hol az orra, hol az egyik szeme vagy a meredező szőrpamacsban végződő füle bukkant fel.

Jussnek úgy tűnt, hogy a felülről szivárgó fény lassan, fokozatosan veszít az erejéből, márpedig a beálló sötétség a vadállatnak kedvezett volna, mert az, az összes macskaféléhez hasonlóan, nyilván tökéletesen lát éjszakai fényviszonyok között is. Körülnézett, valami olyasmit keresett, ami használhatóbb a késénél, mert a rövid pengével csak közvetlen közelről döfhette volna meg.

– Láttál valamit? – aggódott Plaisance.

– Csak körülnéztem, hogy nincs-e valami más fegyver a kés helyett. Nem lenne túl sok esélyem, ha a közelébe kell mennem, hogy megsebezzem.

– És az…

A lány a négy lépésnél is hosszabb botra bökött, amit az ajtó felett vett észre.

– Hogy ölhetném meg egy ilyen tompa fadarabbal? Még megkarcolni sem tudom vele.

– És ha rákötözöd a végére a kést?

– Mivel, te?

– Van odafent valami zsinegszerűség is.

Juss felnézett, és meglátta a botot és mellette a zsineget, amiről a lány beszélt. Elrohant egy székért, amit korábban látott, odavitte a vadállat által ostromolt ajtó elé, fellépett rá, hogy levegye a falba rögzített vaskampókon pihenő botot, aztán előkapva a kését vágott egy jókora darabot a zsinegből, majd leszállt, és nekikezdett, hogy elkészítse a fegyvert. Úgy rögzítette a kés nyelét a bot végéhez, hogy csak a pengéje nyúljon túl rajta, majd időnként az egyre növekvő nyílásra pillantva ellenőrizte, hogy elég erős-e, tart-e a kötés. Az állat addigra már az egész pofáját be tudta dugni a résbe, és Juss fejétől néhány arasznyira csattogtatta a hegyes és éles agyarait. A fiú úgy döntött, hogy még azelőtt fog támadni, mielőtt a nála jóval erősebb és gyorsabb vadállat bejutna a terembe, mert ha az már szabadon mozoghat, semmi esélye sem lesz vele szemben. A megfelelő pillanatra várt, de az állat csíkos bundája túl rövid időre, túlságosan kiszámíthatatlan időközönként villant csak fel a résben. Erősen megvetette a lábát, és bár a gyomra görcsbe rándult a félelemtől, készen állt arra, hogy kihasználva az első kínálkozó alkalmat a vadállat testébe mártsa az éles pengét.

– Húzódj hátrébb, Plaisance!

– Mondtam, hogy itt maradok veled.

– Te makacsabb vagy, mint én… Itt nem veszem semmi hasznod.

– Majd segítek, ha tudok.

– Nekem kell megvédenem téged, és nem fordítva…

A vadállat ekkor az egész hatalmas, rémisztő fejét bedugta a résbe. Elbődült, zöldes színben játszó szeme ijesztő villámokat szórt. Jussnek minden bátorságát össze kellett szednie, hogy ne kapja azonnal a nyaka közé a lábát, és ne iszkoljon el, mint egy patkány, ha bultert lát. A fenevad elveszítette a türelmét, szerette volna már minél hamarabb az áldozataira vetni magát, és megpróbált áttörni az ajtón, de az erős deszkák ellenálltak, és amikor vissza akarta húzni a fejét, nem sikerült, beszorult a nyílás peremén élesen és hegyesen meredező szilánkok közé. Érezhető volt, hogy csak egy pillanatra torpant meg, de Jussnek ki kellett használnia ezt a rövid időt, ha némi előnyhöz akart jutni. Alig látott a homlokáról patakzó verítéktől, de egy lépésnyire megközelítette a vadul szabadulni próbáló fenevadat, aki nehéz helyzetbe került, mert az ajtón tátongó lyuk pereméből kiálló fatüskék minden egyes mozdulattal egyre mélyebben fúródtak a nyakába. Az állat morgása ott vibrált, visszhangzott Juss gyomrában, mellkasában, a bűzös és forró lehelete az arcába csapott. A fiú valahogy úrrá lett a keze remegésén, nagy levegőt vett, majd felemelte a karját, és minden erejét összeszedve a rámeredő zöld szembe taszította a pengét. A vadállat döbbenetes erővel rándult össze, Juss kis híján elveszítette az egyensúlyát, de kétségbeesetten kapaszkodott a fegyvere nyelébe, és addig nyomta előre, egyre mélyebbre, amíg a fájdalomtól eszét vesztő állat végül ki nem szabadította magát a résből. Juss hátratántorodott, elejtette az összeeszkábált lándzsát, és úgy érezte, hogy a barna csíkos bunda közelebb van hozzá, mint valaha. Mielőtt hanyatt zuhant volna, még látta, hogy az ajtó végighasadt, hogy az egyik szárnya szárnyaszegetten billeg csak, a másikat viszont a zár megtartotta a helyén. Arra számított, hogy a vadállat beront a terembe, úgyhogy talpra szökkent, felkapta a néhány lépésnyire a földön heverő fegyvert, és a véres pengét maga elé szegezve várta az újabb támadást.

– Elkaptad! – hallotta Plaisance hangját.

Kapkodni kezdte a fejét, kereste a nájtot, ám nem látta sehol, de szinte még megijedni sem volt ideje, mert a lány hirtelen belépett a terembe. Szélesen mosolygott.

– Elkaptad! – ismételte meg.

– Honnan tudod?

– Utánamentem.

– Te nem vagy normális! Egyetlen mozdulattal leszakíthatta volna a fejed.

– Ahhoz nincs igazán jó bőrben. Pontosabban nem volt…

– Akkor most…

– Kész, vége…

Plaisance kézen fogta Jusst, és kivezette a teremből, ő pedig bizonytalan léptekkel követte egészen addig, amíg oda nem értek a folyosó teljes szélességében elnyúlva heverő mozdulatlan testig. A jellegzetes, csíkos bunda… a világosabb színű feje alatt hatalmas tócsa vöröslött. Az állat rengeteg vért vesztett, de a kivájt szeme helyén tátongó gödörben nem csupán vért, hanem csontszilánkokat és apró, rózsaszínes cafatokat is láttak. Nyilván az agyvelő darabkái voltak.

– Két-háromszáz kiló is lehet – füttyentett Juss elámulva az állat méretein, és azon a fenséges erőn, amely még holtában is sugárzott belőle.

– Mi az a kiló?

– Súly. Abban mérjük a dolgok súlyát.

Juss felvett egy követ a fal mellől, és Plaisance kezébe nyomta.

– Ez lehet körülbelül egy kiló… Csak hogy el tudd képzelni.

A lány feszült arccal emelgette a követ egy ideig.

– Elég sok ilyen kellene ahhoz, hogy összejöjjön ennek a bestiának a súlya – állapította meg végül.

– Ja, hát igen… Két-háromszáz darab, szóval egy elég nagy kupac.

Panaszos nyüszítést hallottak.

– Arc! – kiáltott fel Plaisance. – Teljesen megfeledkeztünk róla…

Nem kellett visszamenniük érte, mert a kölyök ösztönösen megérezte, hogy elmúlt a veszély, és már ott ügetett feléjük a folyosón. A kislány lekuporodott hozzá, hogy magához szorítsa, megsimogassa.

– Megtanítasz majd számolni, Juss? – kérdezte fel sem pillantva.

– Nem tudok túl sok mindent, de amit mégis, arra téged is megtanítalak.

Azon töprengett, hogy még hány veszélyes állat élhet a környéken. Kettővel már találkoztak – a folyóból előbukkanó pikkelyes szörnnyel és ezzel a csíkos bundájúval… Sőt, ha Arcot és a szüleit beleszámolja, öttel, és elnézve a barlangjukban oszladozó dögöket, nyilván még több, jóval több is akad belőlük. A legutóbbi támadójuk vesztét a saját mohósága és a türelmetlensége okozta, de nem biztos, hogy a szerencse mindig az ő oldalukon fog állni. Rövid időn belül fegyverre és búvóhelyre lenne szükségük, ha túl akarnak élni ebben az ellenséges közegben.

Elsőként búvóhelyet kerestek. Bejárták az állomást, amely Juss szerint legalább akkora volt, mint a Montparnasse, és találtak is egy megfelelő helyet az egyik félreeső zugban. A helyiség nem volt túl nagy, de mindössze egyetlen bejáraton át lehetett megközelíteni, és a súlyos vasajtó zárjában még a kulcs is benne volt. Állt benne egy asztal, akadt néhány kényelmes fotel (a szivacsokból kényelmes fekhelyet terveztek készíteni), fémszekrények, fapolcok, egyszóval tökéletes búvóhelynek ígérkezett, amely akár még az emberi ragadozóktól is megvédhette őket, ha egy, a saját régi bandájukhoz hasonló társaság véletlenül arra tévedt volna, bár erre nem sok esély volt, hiszen Juss és Plaisance is csak azért keveredett oda, mert a körülmények szerencsés összejátszása folytán egy aprócska vadállat segített nekik. Viszont hiába nézték át töviről hegyire a helyet, nem találtak sem fegyvert, sem ruhát, sem cipőt, sem lámpát, se gyertyát, se öngyújtót, semmi olyasmit, aminek a Balparton hasznát vehették volna, csak és kizárólag érthetetlen jelekkel telezsúfolt könyveket. Besötétedett, ők pedig úgy döntöttek, lepihennek egy kicsit, mielőtt folytatnák az állomás felderítését. Sikerült összerakniuk egy viszonylag kényelmes fekhelyet a szivacsokból, de aztán ott termett Arc, és egymás után többször is széttúrta, és ahogy nézték a szertelen ugrálását, és hallgatták a morgását, egyre biztosabban érezték, hogy szórakozik velük.

Amikor a kimerültség legyűrte végre Arcot, és már szuszogva, hortyogva aludt az egyik sarokban, Juss és Plaisance is nyugovóra tért.

– Most először alszunk együtt – suttogta a nájt. – Olyanok vagyunk, mint egy férj és feleség.

– Ne hülyülj, Plaisance! – dünnyögte Juss. – Te még csak kislány vagy, nem nő.

– Fo Ca feleségei között akadt olyan, aki nem sokkal volt idősebb nálam.

– Az… az egy gusztustalan féreg volt, aki pénzért vásárolt gyerekekkel akarta megfiatalítani magát.

– Te nem pénzért vettél engem, Juss.

– Hát tényleg nem! Nekünk aztán semmi közünk az effajta történetekhez. Ki kell várni, amíg felnő az ember.

Plaisance hanyatt fordult, és magára húzta a fotelek kárpitjából összecsomózott takarót.

– Mikor fogsz úgy nézni rám, mint egy nőre?

– Mittomén! Majd ha lesz melled, és kinő a szőröd… Vagy amikor túl leszel az első vérzéseden… Vagy ha én már férfi leszek és kinő a szakállam.

– Te még nem vagy férfi, Juss? Három fenevadat is elintéztél, pedig olyan nehezek voltak, mint egy hatalmas rakás kő…

– Lehet, hogy ez még nem elég hozzá, de ne izgulj, Plaisance, egy szép napon a feleségem leszel, és te leszel a leggyönyörűbb asszony a Balparton, és lesznek majd…

Hirtelen elhallgatott, mert valami furcsa, ritmikus zaj ütötte meg a fülét. Fülelt, aztán elmosolyodott: a kis nájt alig tette le a fejét, máris mély álomba szenderült… Az ő szuszogását hallotta.

– Látsz valamit, Plaisance?

A nájt a folyosón terjengő sűrű homályt figyelte. A fentről szivárgó fény nem tért vissza, és az állomás valamennyi szeglete tökéletes sötétbe borult. Plaisance keze minden egyes apró neszre, zörejre megdermedt Juss kezében. Időnként vadállatok távoli bömbölése űzte el a csendet, és verődött vissza a fejük felett. Ilyenkor Arc megtorpant, és az orrát a levegőbe bökve ellenőrizte, hogy nem lebegnek-e a levegőben fenyegető szagok, majd ismét elindult. Idővel persze képes lesz megvédeni magát, sőt valószínűleg tőle fog rettegni a többi állat, de egyelőre, a szülei nélkül, ugyanúgy csak egy potenciális zsákmány volt, mint a két embergyerek, aki magához vette őt, és akinek mindössze egy olyan összeeszkábált lándzsája volt, ami nyilván kevés lett volna egy vérszomjas és kitartó ragadozóval szemben.

Nem találtak semmi mást, csak peronokat, folyosókat, kihalt termeket, időnként egy-egy íróasztalt, fémszekrényt zsúfolásig telve azokkal az iratokkal, amelyek főleg a Sorbonne állomáson működő újrahasznosítók tulajdonosait hozták volna lázba, mert ők ezekből a régi papírokból lassú égésű gyertyákat vagy olyan méregdrága gyermekjátékokat készítettek, amelyeket csak a Balpart leggazdagabb családjainak a csemetéi kaphattak meg. A lépcsők jó része a vízbe vezetett, úgyhogy azokat – az érkezésükkor látott szörnyű pikkelyes lény borzongató emléke miatt – messze elkerülték. A jórészt víz alá került állomáson több akkora kikötőt is ki lehetett volna alakítani, mint amekkorát a Michelen láttak. Juss nem érzékelt túl sokat az egészből, mert nem sikerült semmiféle világítóeszközt, még csak egy-két nyomorult gyertyát sem találniuk. Hiába kutattak, hiába nézték át alaposan az összes fiókot, polcot, egyelőre nem jártak eredménnyel. Csak lapok, ceruzák, rejtélyes, ismeretlen célra szolgáló gépek, és olyan puha poharak kerültek elő, amelyek összegyűrődtek, behorpadtak, ha egy kicsit erősebben markolta meg őket az ember, tehát csupa olyasmi, ami csak és kizárólag az újrahasznosítható anyagokra utazók szemében ért volna valamit.

– Mi ez? – kérdezte súgva Plaisance.

– Mi? Mit látsz?

Arc is mozdulatlanná dermedt, hogy a lépcsőforduló rácsos mellvédjén át lepillantva szemügyre vegye azt, amit a nájt mutatott.

– Nem látok semmit – türelmetlenkedett Juss.

– Mintha csontvázak lennének – mondta Plaisance.

– Mifélék?

– Nem tudom, nem láttam még ilyeneket.

– Más? Nincs mozgás?

– Csak egy peron tele csontvázakkal meg a sínpálya, de az víz alatt áll.

– Szerinted körül kellene néznünk?

– Nem hiszem… Emlékszel arra a borzalmas izére, ami az előbb jött elő a vízből?… Hé, Arc!

– Mit csinál?

– Lemegy a lépcsőn… Arc, gyere vissza!

Juss hallotta, ahogy Arc karmai kopognak a köveken, és nem is kellett látnia, hogy tudja, elviharzott a víz felé.

– Lemegyek, megkeresem – mondta izgatottan Plaisance.

– Várj! Ne hagyj itt!… Plaisance!

Juss szavait elnyelte a csend, a nájt addigra már Arc után vetette magát.

– Ó, hogy az a jobbparti görbeség esne belé!…

Elindult a lépcső felé, és amikor elért a tetejére, kitapogatta a korlátot, de hiába meregette a szemét a tökéletes sötétségben, nem látott semmit: sem Plaisance-t, sem Arcot, pedig annak olyan világos volt a bundája, hogy a leghalványabb fényben is szinte világított. Még a neszekre, zörejekre sem hagyatkozhatott, mert azok visszhangosan ide-oda verődve a falak között elkeveredtek egymással. Mintha zihálást hallott volna a háta mögül, megpördült, mert arra számított, hogy egy szörnyű fenevad veti rá magát a következő pillanatban, úgyhogy sokáig mozdulni sem mert, csak állt a fegyverét maga elé szegezve. Jó időbe telt, mire az eszébe jutott, hogy valószínűleg képzelődött csupán, és elindult lefelé a lépcsőn. Hallotta, ahogy valaki recsegő-ropogó léptekkel jár odalent, ahogy a víz paskolja a köveket.

– Plaisance, hol vagy?

– Itt vagyok a peronon, Juss.

Messziről hallotta a lány hangját, mintha több száz lépésnyi távolságból szólt volna hozzá.

– Várj meg!

– Nem tudlak, Arc el fog tűnni.

– Ez veszélyes hely.

Plaisance nem válaszolt, Juss érezte, hogy nem fogja megvárni, egyetlen dolog hajtja csak, az, hogy utolérje Arcot, és az sem érdekelte, ha esetleg az életébe kerül. A lánynak, akit választott magának, elég nehéz természete volt, de ez egy cseppet sem zavarta Jusst: nem vágyott szürke, jelentéktelen társra, egy olyan nőre, aki békésen elvan a négy fal között, a férje árnyékában.

Plaisance-szal legalább nem fenyegette az a veszély, hogy maga alá gyűri az élet egyhangúsága. Éppenséggel persze fogalma sem volt, hogy merre induljon, és a zörejek, neszek sem segítettek a tájékozódásban, mert mindenfelől egyszerre zuhogtak rá. Gond nélkül lejutott a lépcsőn. Még mindig úgy érezte, mintha valami követné, mintha ott szuszogna, zihálna mögötte.

– Hol vagy?

A hangja lassan elülő visszhangként röppent tova, de nem kapott választ. A víz csendesen locsogott harminclépésnyire tőle. Valami keménybe ütközött a lába, ő pedig ösztönösen hátrahőkölt, de hamarosan ismét rálépett valamire, ami korhadt ágként roppant össze a súlya alatt. Az első rémület elmúltával rájött, hogy egy óriási csontvázba botlott. Felderengett előtte két hatalmas görbe csont, amely nem mozdult el a helyéről és egy nagyjából gömb alakú formát, talán egy fejet fogott körbe. Végigtapogatta a hozzá közelebb esőt. Emberkar hosszúságú volt, a csontváz pofájából meredt ki és az elvékonyodó vége pedig olyan szúrós volt, akár egy tű. Juss arra gondolt, hogy remek fegyver válna belőle, úgyhogy megragadta, hogy kitörje a helyéről. A csontdarab olyan nehéz volt, mint egy nagyobb termetű kutya, és érezte, hogy időbe fog telni, mire összeszokik vele, de azt is, hogy a szilárdsága és a szúrós hegye miatt használhatóbb lesz, mint az összeeszkábált lándzsa. Letekerte a zsineget a markolatról, és a késsel együtt zsebre tette, a botot pedig otthagyta.

– Plaisance?! Hol vagy?

Nem fért a fejébe, hogy a nájt miért nem válaszol, ha szólongatja. A fenébe is, attól még, hogy valaki határozott egyéniség, érdekelhetné, hogy a társa esetleg aggódik érte! Juss igyekezett a hangokra koncentrálni, majd elindult egy irányba, közben pedig szívből remélte, hogy nem a part felé tart. Amekkora zajt csaptak Arckal és Plaisance-szal, elég valószínűnek tűnt, hogy az állomás összes vízi és szárazföldi ragadozója érzékelte már, hogy három, mit sem sejtő zsákmány kószál a furcsa temetőben, ahol hatalmas, óriás agyarú lények csontvázai pihennek.

Botorkált a csontok között, és egy idő után olyan érzése támadt, mintha egy alagútba érkezett volna. Az összes állomás hasonló tervek alapján épült, tehát valószínűnek tűnt, hogy elérte a peron végét. A körülötte terjengő párás, súlyos illatból arra következtetett, hogy az átjárót elöntötte a víz, úgyhogy ideje lenne visszafordulnia, és minél hamarabb elindulnia az ellenkező irányba, hogy még véletlenül se fusson össze a pikkelyes testű szörnyeteggel vagy egy hozzá hasonló rettenettel. Megfordult, és óvatosan, előrenyújtott karral tapogatódzva hamarosan ismét ott lépkedett a csontvázak között.

– Plaisance?!

Rájött, hogy semmi értelme kiabálnia, újabb és újabb próbálkozásaival csak megkönnyíti a ragadozók dolgát, és magához csalogatja őket. Néma csendben kellett tehát folytatnia a keresést, és tudta, hogy minden erejére, ösztönére és tudására szüksége lesz ahhoz, hogy rábukkanhasson Plaisance nyomára. Mivel a lány Arcot követte, Jussnek meg kellett állnia, hogy az állomáson terjengő ezerféle, ilyen-olyan illat és kipárolgás közül megpróbálja kiszúrni a kölyök semmi egyébbel össze nem téveszthető szagát. Belefúrta az orrát a párás, áporodott levegőbe. Először a folyó mindent átható, súlyos, már-már édeskés illatát érezte meg, majd más, szúrósabb szagokat szimatolt, amelyeket nem ismert ugyan, de valószínűleg az állatoktól származhattak, és végül aztán rátalált Arc illatára is, amely, mintha még nem lett volna ideje eloszlani, határozottan és tisztán kivehetően úszott körülötte a párás levegőben, és amely bár szinte ugyanolyan erős volt, mit a szülei bűze, de talán még kevésbé dögletes.

Továbbment, igyekezett a kölyök nyomát követni, de néhány lépés után a szag halványodni kezdett, úgyhogy végül visszafelé indult, amíg tisztán, kivehetően meg nem érezte ismét. Elhaladt a lépcső előtt, majd megindult a peron másik vége felé. Mintha egymásnak válaszoltak volna, újabb állatias üvöltések harsantak körülötte. A hatalmas, görbe csont egyre jobban nyomta a vállát. Az eszébe jutott ugyan, de végül mégsem állt meg kifújni magát. Kétszer már sikerült megtalálnia Plaisance-t, pedig akkor is azt hitte, hogy mindörökre elveszítette, de félt, hogy az élet nem lesz mindig ennyire kegyes hozzá.

A nyom egy olyan alagút szájához vezette, amelyet nem árasztott el a víz, legalábbis nem hallott olyan hangot és nem érzett olyan szagot, ami a víz közelségére utalt volna. Leereszkedett a vágányokhoz, majd amikor érezte, hogy talpfa és sín van a lába alatt, megnyugodva elindult az alagútban. Ahogy lépdelt, egyre nagyobb, egyre mélyebb lett körülötte a csend, és rövid időn belül már csak a saját lélegzetvételeinek, a saját lépteinek a neszeit hallotta.

Egy fényes kör derengett előtte a messzeségben. Még nem látott ilyet: nem volt olyan erős, mint a zseblámpáké, nem mozgott, hunyorgott, pislákolt, mint a gyertyáké és a petróleumlámpáké. Megszaporázta a lépteit, hogy minél hamarabb olyan helyre érjen, ahol végre ismét a látására hagyatkozhat. Apránként az alagút összes részlete kirajzolódott előtte: a sínpár, a kétoldalt futó keskeny perem, a fal egyenetlenségei és a felfelé kapaszkodó pálya, amin csak egyre nehezebben, egyre inkább kifulladva haladt.

A fény egy kétszáz lépésnyivel távolabb tátongó nyíláson át érkezett, és bár nem volt túl erős, Juss mégis úgy érezte, soha életében nem látott még ilyen élesen. Nem csóva volt, nem egyetlen fénysugár és nem is fényes kör. Egyszerűen mindent bevilágított maga körül, minden forma tökéletesen kirajzolódott, olyan élesen, hogy Juss, aki hozzászokott ahhoz, hogy a mindig gyenge fényben az apró részletek alapján ismerje ki magát, úgy érezte, képtelen egyszerre, egyben befogadni a látványt. Olyan élénk, életteli színeket látott a nyílás alatt, mint soha addig, mintha azok valamiféle elképzelt, valóságon túli világból származtak volna. A legtöbb színt azokon a nyílásból aláereszkedő növényeken látta, amelyeknek hosszú ágain, indáin dús, élénkzöld levelek és a narancssárga, a sárga, a piros összes árnyalatában játszó virágok pompáztak. Ez volt a legszebb, a leglenyűgözőbb dolog, amit életében valaha látott. Az alagút nem ért véget, de a nyílás után nem sokkal ismét elnyelte a sötétség. Minden bizonnyal Arc és Plaisance is erre ment, úgyhogy neki sem volt más választása, folytatnia kellett, amíg meg nem találja őket, de képtelen volt otthagyni a nyílást, a fényt, a növényeket és azokat a hihetetlen színeket.

– Na végre!

Összerezzent, és a hang irányába szegezte a hegyes csontot, de a fáradtságtól és az új fegyver súlyától megbillent, és kis híján el is esett. Gúnyos kacagás fogadta a mutatványát. Plaisance toppant elé, és lihegve, de büszkén mutatta Arcot, akit a grabancánál fogva tartott maga mellett.

– A frászt hoztad rám, hogy a Jobbpart tegye beléd! – morogta Juss félig ingerülten, félig megkönnyebbülten – Ti meg hova a fenébe tűntetek?

– Ezt inkább tőled kellene kérdezni – vágott vissza a nájt. – Miután megtaláltam Arcot, visszamentem a lépcsőhöz, de már nem voltál ott, úgyhogy azóta téged kerestünk. Még jó, hogy beleakadtál valamibe a csontvázak között, mert Arc szagot fogott arról a rongycafatról, és követni kezdett.

Plaisance felnézett a nyílásra.

– Honnan jön ez a fény?

– Fel kéne menni, hogy kiderítsük.

– Szerintem forduljunk inkább vissza. Arc nyugtalan, amióta bejöttünk ebbe az alagútba, mintha valami veszélyt érezne.

Arc feszülten kaparta a földet, majd halkan, elnyújtva nyöszörögni kezdett, mintha így akarná alátámasztani Plaisance szavait.

– Ez a fény, ezek a színek! – lelkesedett Juss. – Fantasztikus ez az egész!

– Igen, de lehet, hogy valami olyasmi rejtőzik benne…

Hirtelen valami kizuhant a nyílásból, és tompa puffanással földet ért alig néhány lépésnyire tőlük.

– Ez meg mi volt? – kiáltott fel Juss.

A szóban forgó valami lehetett volna akár egy férfi vagy egy nő is, ha a testrészei nem összevissza lettek volna összerakva, de úgy tűnt, mintha sem a karja, sem a lába, sem a feje nem lett volna a helyén, sőt még a haja sem, mert az a különböző testrészein elszórva meredezett kócosan. A repedezett, elfeketült bőre a leginkább egy olyan patkányéra emlékeztetett, akit túl sokáig hagytak a parázson, és odaégett… Egyben nézve a leginkább mégiscsak egy iszonytató pókra hasonlított… A lény nem mozdult, és semmi sem utalt arra, hogy lélegezne, de amikor Juss megpillantotta a kiugró szemöldök csontja alatt kucorgó szemét, rájött, hogy őket nézi – életben van, érthetetlen módon túlélte a zuhanást, és bármilyen ismeretlen és ocsmány, olyan eleven, akárcsak ők.

– Menjünk! – könyörgött a lány.

Juss először nem akarta, hogy átragadjon rá Plaisance és Arc riadalma, de hirtelen végigsöpört rajta is a rettegés.

– Oké, húzzunk innen!

Lélekszakadva futni kezdtek az állomás felé, mintha ezer smassz lihegett volna a nyakukban.

Juss egy idő után megállt, mert nem látott semmit, Plaisance pedig visszament érte, kézen fogta, és vezetni kezdte a sötétben.

24.
A HAJÓTÖRÉS

Az elárasztott alagutak valóságos útvesztőt alkottak. Egy idő után vagy egy fal állta az útjukat, és kényszerítette visszafordulásra őket, vagy egy másik, járható alagútban találták magukat. Roy többször is javasolta, hogy forduljanak vissza a kikötőbe, de Aube tiltakozott, mondván, a katonák nyilván ott várnak rájuk, és amúgy sem találnák már meg a visszavezető utat.

A Roy által agyonlőtt fickókkal való gyors és brutálisan végződő találkozás óta nem akadtak össze újabb halászokkal. A felfedező út teljesen eredménytelennek bizonyult. Az alagutak tökéletesen egyformák voltak, és nem rejtettek a mélyükön semmiféle titkos utat, amely a folyó túlsó partjára vagy a Keleti-tengerhez vezetett volna.

Roy morgolódott, hogy ha létezne egyáltalán efféle átjáró, az egész életüket a folyón töltő halászok már nyilván réges-rég rábukkantak volna.

– Kezdenek kimerülni az elemek – mondta.

– Az elemek vagy inkább te? – nézett rá Aube.

Roy csak nagyot sóhajtott, és már meg sem próbálta véka alá rejteni az idegességét. Valóságos rémálomnak érezte a végnélküli bolyongást a folyón. Szilárd talajt akart érezni a lába alatt, haza akart menni, hogy végignyúlhasson az ágyon, és belefeledkezhessen A Gyűrük Ura című kalandos, nagyszabású és vélhetőleg kitalált történetbe, amibe nemrégiben kezdett bele, és aminek a varázslatos világa feledtette vele a Metró 2033 visszataszító szűkösségét. Keserűen megbánta, hogy Aube berobbant az életében. A lány felforgatta a hétköznapjait, folyamatosan provokálta, törvényszegésre, emberölésre kényszerítette, és mit kapott mindezért cserébe? Semmit, csak és kizárólag gúnyos, goromba és megalázó megjegyzéseket, mintha ő is azok közé tartozott volna, akik kegyetlenül kihasználták a testét, a szépségét… mintha Aube az életét megkeserítő össze férfi miatt rajta akart volna bosszút állni. Azt is megbánta már, hogy fegyvert rántott a két halászra, és képtelen volt felfogni, hogy ő, aki annyira félénk volt világéletében, és egyetlen hangos szótól is megriadt, hogy volt képes hidegvérrel lepuffantani őket. Megdöbbentő élességgel emlékezett minden egyes mozdulatra, arra, ahogy a megragadta a pisztolyt a zsebében, ahogy a karját kinyújtva célba vette az elsőt, ahogy meghúzta a ravaszt, ahogy a második felé fordult, és ismét elsütötte a fegyvert, arra ahogy a finoman vibráló markolat belesimul az izzadt tenyerébe, az áldozatai rémült tekintetére, arra, hogy a vízbe zuhantak, emlékezett a csónakjukhoz súrlódó kenu nyikorgásra, a mámorító és kétségbeejtő érzésre, hogy kioltott két életet, hogy egyszerre érezte magát istennek és sátánnak, mindenhatónak és nyomorult féregnek.

– Csak nem akarunk az életünk végéig ezeken a nyomorult folyón hányko…

Valami a csónaknak csapódott iszonyú erővel, úgyhogy nem tudta befejezni. A bárka megemelkedett egy pillanatra, majd visszazuhant, végül pedig egy hatalmas hullám csapott át rajtuk. Roy a háborgó, tajtékos víz felé fordította a zseblámpáját. Egyelőre még szelídnek tűnő örvények forogtak körülöttük, de ahogy összeolvadtak, egymásba csúsztak, egyre nagyobb erőre kaptak.

– Roy, evezz! – kiáltotta Aube. – Ki kell jutnunk innen!

Olyan gyorsan és erősen húzták a lapátokat, amennyire csak képesek voltak a kormányozhatatlanul hánykolódó csónakban. Elnyújtott, egyszerre szörcsögő és süvöltő hangot hallottak, mintha egy hatalmas szörny arra készült volna, hogy fülsiketítő robajjal kiszippantsa az összes vizet az alagútból. Az örvénybe került csónak egyre gyorsabban forgott velük. Roy látta, hogy Aube elengedi a lapátot, és átzuhan a csónak peremén. Kinyújtotta a karját, hogy elkapja, de ő is elveszítette az egyensúlyát, és ő is a vízbe esett. Olyan érzés volt, mintha egy hatalmas, jéghideg kéz húzta volna a mélybe. Hiába kapálódzott kétségbeesetten, nem sikerült a felszínre küzdenie magát. Fuldokolt. Az ostoba beidegződés arra késztette, hogy próbáljon meg levegőt venni, de a szája és az orra pillanatokon belül megtelt vízzel. Érezte, hogy csapdába esett. Megpróbálta még megkeresni a tekintetével Aube-ot, ha másért nem, hát azért, hogy egy utolsó pillantással elmondja neki, nincs benne sem keserűség, sem harag, sőt éppen ellenkezőleg, de nem látott semmit a sötéten háborgó vízben, amely magába zárta. Roy érezte, hogy felesleges tovább harcolnia, megadta magát a sorsnak, szomorúan gondolt arra, hogy megszakad a családja vérvonala, bevallotta magának, hogy minden gonoszkodásával, ridegségével együtt is úgy szereti Aube-ot, ahogy senki mást ezen a világon. Az utolsó dolog, ami átsuhant rajta, mielőtt elveszítette volna az eszméletét, az volt, hogy hamarosan találkozik majd a két lelőtt halásszal, akik a folyó fenekén várnak rá.

– Hogy engedhette, hogy megszökjön? – tajtékzott Parn.

– Egy halászbárkával lépett meg a micheli kikötőből, Égi Fényesség – válaszolta Ang, a szökevény kézre kerítésére kiküldött egység parancsnoka.

– Le kellett volna foglalnia egy hajót, és tovább üldöznie.

– Sem én, sem az embereim nem jártunk még vízen, Égi Fényesség. Nem értünk mi az ilyesmihez…

– Maga szerint ő igen?

A főpásztort nem sok választotta el attól, hogy hozzávágja a súlyos fém gyertyatartót a fiatal katonához, akit, ezek szerint tévesen, alkalmasnak ítélt arra, hogy elvégezze ezt a roppant fontos feladatot.

– Lehet, hogy nő, de sokkal tökösebb, mint maga bármikor is lesz! – mennydörögte. – Egyedül volt?

– Egy fiatalember volt vele. Az informátorunk szerint nála húzta meg magát a Sorbonne-on. Átkutattuk a lakását, és jelentős mennyiségű könyvet találtunk.

– Könyvet? Milyen könyveket?

– Nem tudom, Égi Fényesség. Érthetetlen jelek és képek vannak bennük.

– Remélem, néhány emberét ott hagyta abban a lakásban.

Ang összeharapta a száját. Soha nem tudhatta az ember, hogy mi lesz a vége, ha magára haragítja a főpásztort.

– Nem tartottam szükségesnek, Égi…

Parn akkorát csapott az asztalra, hogy az ott található tárgyak összekoccantak, a gyertyák lángja pedig hunyorogni kezdett.

– Hogy lehet valaki ekkora idióta?!

Ang nagyot nyelt, és olyan fehér lett, mint az egyenruhája.

– Egy rendkívüli esemény arra késztetett, hogy…

– Miféle rendkívüli esemény?

– Szörnyű zaj támadt, a Szajna hatalmas hullámokat vetett, és az örvények elnyelték a hajókat. Nem tartott sokáig, de jelentős károk keletkeztek a micheli kikötőben. Egyszer csak felbukkant egy félig-meddig összetört, üres bárka… A halászok azt mondták, hogy egy Ivr nevű társuké, és ezt a bárkát kötötte el a társával a nő, akit üldöztünk. A hajó ürességéből és általános állapotából arra következtettünk, hogy a vízbe fulladtak.

A főpásztor néhány pillanatig hallgatott, mintha mélyen lesújtotta volna mindaz, amit a katonától hallott.

– Még soha nem hallottam efféle természeti jelenségről – mondta alig hallhatóan.

– A halászok szerint nagyon ritkán, de megesik az ilyesmi… Az idősebbek már éltek át hasonlót suhanckorukban.

– Ha tényleg megfulladtak, a víz előbb-utóbb partra veti őket…

– Az nem biztos, Égi Fényesség. A halászok szerint a hínár lent tarthatja, amíg a rákok és a folyóban takarító egyéb lények fel nem zabálják őket.

Parn válla hirtelen megrogyott a szomorúság súlya alatt. Ahogy ott állt ráncos arcával, görnyedt hátával, félig lehunyt szemmel, hirtelen arra az öregemberre kezdett hasonlítani, akivé rövid időn belül válik majd. Ang elnézte őt, és az addigi rettegése hirtelen együttérzésbe váltott. Hiába volt gyönyörű az a nő, akit a Michelen látott, a fiatal katona képtelen volt elhinni, hogy a Balpart leghatalmasabb, legjobban szervezett, legnagyobb seregével rendelkező szervezetét irányító férfi összeroppanjon miatta.

– Azért menjenek vissza a micheli kikötőbe, és figyeljék a folyót. Ki tudja? – szólalt meg ismét Parn elcsendesedve.

– Parancsára, Égi Fényesség.

Ang örült, hogy ennyivel megúszta, sarkon fordult, és már éppen az iroda ajtaját készült kinyitni, amikor a főpásztor utánaszólt.

– És hozassa ide a könyveket, amikről beszélt! Az összeset, amit csak találnak.

– Értettem, Égi Fényesség.

– Legyen nagyon óvatos! Lezárt ládákban szállítsák a rakományt, és ne beszéljen róla senkinek! Senkinek! Világos?

Ang meghajolt, és sietősen távozott.

Miután eltűnt, Parn mozdulatlanul meredt maga elé, és sötéten kavargó gondolataiba mélyedt. Látta maga előtt, ahogy nem sokkal korábban ott áll az elítéltek ketreceit leengedő Alar nevezetű fickó mellett. Nem az Indulási csarnokban voltak, hanem egy szinttel feljebb, ott, ahonnan a felhúzó emberek végrehajtották a felszínre taszítás utolsó fázisát.

A lámpák fényében felbukkant az első két elítélt, a vib gyerek anyja és a fiatalember, akit egy egyházi méltóság agyonverése miatt ítéltek el. Még nem haltak meg, de a tekintetükben olyan kegyetlen, leírhatatlan gyötrelem volt, amelyen már nem könnyíthettek semmiféle kiáltozással vagy nyöszörgéssel. Eltorzult arccal meredtek maguk elé, a testüket borító, hatalmas égett sebeken át a belső szerveikig is elláthatott az ember.

– Azt a… micsoda durva mocsokság ez! – kiáltotta Alar – Életemben nem láttam még ilyen borzalmat!

Az anya megfojtotta a gyerekét, hogy megkímélje a szenvedéstől. Még akkor is a karjában tartotta, de ahogy a zseblámpa fénye rájuk vetült, és egy pillanatra elengedte a kicsit, látni lehetett, ahogy az anyja ölében elfeketült, felpuffadt testtel, mégis békés arccal pihenő mutáns csöppség arcocskáján ott meredeznek az elszenesedett szőrszálak.

– Mi a fene történik odafent, hogy ilyen gyalázatos állapotba kerülnek? – ámuldozott tovább Alar.

– A felszín nem egy barátságos hely – válaszolta komoran a főpásztor.

– Beszéljen le, ha kedvem támadna a felszínre taszíttatni magam, Égi Fényesség!

A főpásztor azonnal felismerte a harmadik ketrecben érkező Bilt, akinek félig elégett ruhája szinte ráolvadt a repedezett bőrére, és aki a nyakán tátongó hatalmas sebből ítélve már a felszínre jutás előtt halott lehetett. Olyan volt a torka, mintha valami kutya vagy egyéb vadállat tépte volna fel. Olyan öröm és megkönnyebbülés söpört végig a főpásztoron, hogy egy pillanatra még a lélegzete is elakadt: ezek szerint a felhúzó ember ment fel Aube helyett. Most már csak meg kell találnia, és olyan erővel, hévvel szeretnie, hogy a lánynak soha többé ne jusson eszébe elhagyni vagy elárulni őt.

– Most mi legyen? – dünnyögte Alar. – Hogy őszinte legyek, szeretnék minél hamarabb elhúzni innen.

– Egy utolsó dolgot még ellenőriznünk kell az indulás előtt…

Parn elővette a saját kulcsait, kinyitotta Bil ketrecét, és egy ideig figyelmesen tanulmányozta a holttestet.

– Látott valamit?

– Valami megcsillant… Nem tudom, mi az… Talán egy ékszer, de nem látom jól.

– Ékszer? Hadd nézzem, Égi Fényesség! Elég jó szemem van az ilyesmihez…

Alar odalépett Parn mellé, és benézett az ajtón.

– Én nem látok semmit…

A főpásztor Bil beroskadt mellkasára bökött.

– Ott…

Alar hunyorogva belépett a ketrecbe. Hiba volt, de erre csak későn, akkor jött rá, amikor röviden nyikorgást, majd egy éles kattanást és kulcszörgést hallott a háta mögül. Megfordult, és amikor meglátta a főpásztor kegyetlen mosolyát a rácson túl, nekiugrott az ajtónak, de hiába rugdosta kétségbeesetten, az nem engedett.

– Engedj ki, hogy a Jobbpart nyomja beléd tövig!

Hiába szitkozódott, hiába könyörgött, nem ment semmire. Parn meghúzta a kötelet, a ketrec mozgásba lendült, és a folyamatosan nyikorgó csiga segítségével lassan eltűnt a felszínre vezető nyílásban.

– Te rohadék! Égi Fényesség!

A csend lassan elnyelte Alar kétségbeesett és rémült kiáltozását. A főpásztor felhúzta a másik két ketrecet is, majd az ajtót gondosan bezárva maga mögött leereszkedett a lépcsőn.

Alar csak azt kapta, amit megérdemelt, de Parn teljesen feleslegesen bánt el vele: Aube vízbe fulladt, miközben menekülni próbált a kézre kerítésére küldött katonák elől. A sors összeesküdött ellene, aki mégiscsak a Napatya és a Holdanya képviselője volt a Metró 2033 föld alatti világában. Ugyanúgy kételkedett a létezésükben, ahogy a Felemelkedés mítoszát is hihetetlennek, sőt időnként kifejezetten nevetségesnek érezte, de ott és akkor iszonyúan, olyan hevességgel, annyira akarta gyűlölni a felszín két kegyes hatalmasságát, ahogy csak egy gyermek képes a zsarnoki szüleit. Úgy érezte, hogy minden és mindenki, isten és ember egyaránt elfordult tőle, hogy még az a félelmetes életösztöne is cserben hagyta, amely révén mindaddig kivédhette az ellene szőtt összes összeesküvést, merényletet, és engedte, hogy a kés a torkába szaladjon, és kivéreztesse, mint a böllér az elé vonszolt disznót. Bosszút kellett állnia Augiron, Maldorán, a Montparnasse-i Tanácson és az emberi fajra szégyent hozó összes mutánson. Valószínűleg soha nem fogja meglátni a felszínt, és nem is baj, az onnan visszatérő hullák tanúsága szerint nem volt az annyira kellemes vagy szórakoztató hely, az ő küldetése az és annyi volt, hogy itt, a Balpart sötét bugyrában sínylődő nyomorult emberiség körében hozza el a rend, a világosság és a haladás korát.

Miután az őt kísérő két katona elhagyta a három olajlámpa és a mennyezetre rögzített fényszóró által bevilágított műtőtermet, Augir levetkőzött. A fehér ruhába öltözött Cha mutatta, hogy feküdjön fel a műtőasztalra. A titkár ragaszkodott ahhoz, hogy a sebész egyedül, asszisztens nélkül végezze a beavatkozást.

Augir meztelenül felült a műtőasztal szélére, és hosszan az orvos szemébe nézett (Cha úgy érezte, hogy egy örökkévalóságig tart az a néhány pillanat). A sebészt meglepte, hogy Augir mennyire sovány; a csontjai szinte átdöfték a bőrét.

– Tudom, hogy miben mesterkedik Parn és azt is, hogy maga mit forgat a fejében – szólalt meg végül Augir –, de ez sem ijeszt meg, mert amint látja, készen állok magára bízni a sorsom. Ugyanakkor szeretném tájékoztatni néhány olyan apróságról, amely hasznára lesz a helyzet átgondolásában. Bár a főpásztor úgy tervezte, hogy kiiktatják a katonáimat, hogy azok ne tudjanak végezni magával abban az esetben, ha engem valami baj érne a műtőben, valójában mi intéztük el az ő embereit, úgyhogy azok, miközben mi itt beszélgetünk, már egy pince mélyén hevernek a lakása közelében.

A titkár körbemutatott a polcokon sorakozó, különböző színű fiolákon.

– Az egyikben, ha nem tévedek, a sötétzöldben, egy olyan méreg van, amely nem hagy semmiféle nyomot. Azt akarja beadni nekem a műtét során, hogy úgy tűnjön, mintha természetes halált haltam volna, mintha csak az altatásra reagáltam volna rosszul. Nos, nem igazán ajánlom, sőt megpróbálnám lebeszélni, mert a katonáim a halálom esetére olyan parancsot kaptak, hogy kínozzák meg, mielőtt megölik, hogy a legértékesebb részénél kezdve aprítsák miszlikbe. Szóval, alkalomadtán megtapasztalhatja majd mindazt, amin azok a szerencsétlenek mennek át, akiket maga darabol fel, hogy a pénzes ügyfeleinek a kedvére tehessen. Mint az a nyomorult például, akitől a nekem szánt bőr, ivarmirigy és ki tudja, még mi minden származik…

Cha tekintete rémülten repkedett ide-oda a műtőben, mintha a vészkijáratot kereste volna.

– Fennáll annak a kockázata, hogy ön valami véletlen folytán… szóval, hogy valami szerencsétlen véletlen folytán mégiscsak meghal a műtőasztalon – nyelt hatalmasat a sebész.

– Ha engem baleset ér, az önnek mindenképpen balszerencsét hoz – mosolyodott el Augir. – Egy okkal több, hogy figyeljen, hogy megtegyen mindent.

– Én… Én mindent el fogok követni, uram…

– Nem neheztelek, amiért a főpásztor oldalára állt a legutóbbi találkozásuk alkalmával. Nagyon meggyőző tud lenni és tévedhetetlennek érzi magát. Most már minden lap a kezében van, csak magán múlik, hogy melyiket játssza meg.

Augir végighevert a műtőasztalon.

– Az a fertőtlenítő oldat, amit azért adott, hogy bekenjem vele az érintett területet, pokoli fájdalmat okozott… – tette még hozzá.

– Sajnálom, uram. A fertőzés elkerülése érdekében szükség volt rá.

– Altasson el, Cha, hogy legalább néhány pillanatra megszűnjön a szenvedés, ami régóta gyötör, és ami még álmomban sem hagy nyugtot… Járjon sikerrel, és akkor a balparti férfiak is örökké hálásak lesznek majd magának.

Aube nem látott semmit. Néhány pillanattal korábban tért magához. Csuromvizesen hevert valami keményen, fájt a dereka, a szájából és az orrából pedig dőlt az iszapos víz. Néhány pillanatig azt sem tudta, hogy került oda, de aztán apránként visszatértek az emlékei. Látta maga előtt a hirtelen háborogni kezdő vizet, érezte, ahogy forogni kezd velük a csónak, ahogy a folyó mélyére rántja az örvény, ahogy elfogy a levegője, és átsuhan rajta a hamar tovatűnő, mégis szörnyűséges gondolat, hogy eltűnik, feloldódik az őt egyre szorosabban ölelő víz szorításában…

Hogy került egyáltalán abba a csónakba, ő, aki mindig is iszonyodott a víztől?

Egy újabb jelenet pergett le előtte: fehér egyenruhás, géppisztolyos férfiak közelednek egy fából ácsolt mólón. Parn főpásztor katonái… Aztán bevillant egy arc, egy kócos és görbe orrú fiatalember arca… Hiába tűnt ismerősnek, nem tudta hova tenni, és a neve sem derengett. Mozdulatlanul hevert még jó ideig. Először azt hitte, hogy elveszítette a látását, de aztán az arca elé emelte a kezét, és rájött, hogy nem vakult meg. Nem látott semmit, semmiféle fény nem derengett a tökéletes sötétben, egyetlen formát, alakot sem tudott kivenni maga körül.

Hirtelen beugrott a fiatalember neve: Roy. A srác ott volt vele a csónakban, nála lakott, a könyvőrzők ősi családjának a leszármazottja volt, őt is megtanította olvasni, és ahányszor csak a nyelvét köszörülte rajta, olyan szerencsétlen képet vágott, mint egy szomorú kisfiú, és megölt két halászt, akik fenyegetően beszéltek vele… Hol lehet most? Neki is sikerült kiszabadulni a folyó fogságából, vagy már lent hever a meder alján?

Aube-ot elfogta az aggodalom, felült.

– Roy?!

Kesernyés, sáros nyál csorgott végig az állán, miközben a kiáltását lassan elnyelte a csend. Megpróbált felegyenesedni, de alig-alig sikerült megállnia erőtlenül rogyadozó lábán. Kábán, vakon tapogatódzott valamiféle kapaszkodó után, de a keze csak az ürességet markolta. Tett egy lépést. Szilárd talaj volt a lába alatt, valamiféle természetes járatban lehetett, mert egy alagútban ott lettek volna a sínek, a talpfák… Érezte, hogy közel lehet a folyó, mert a víz folyamatosan paskolta a part köveit. Vaktában, lassan haladt előrenyújtva a karját, hogy időben megérezze, ha valami az útját állná. Zajt hallott, és a hang visszhangosan, apránként ült el. Képtelen volt eldönteni, hogy melyik irányból érkezett, ahogy azt sem tudta, mi kelthette. Ember vagy állat, esetleg egy kő...? Aube továbbment, pedig félt, és bár ez az érzés egyre jobban összeszorította a szívét, megpróbálta azt képzelni, hogy csak a csuromvizes ruhája miatt borzong. Átkozta magát, hogy belerángatta Royt ebbe a hajótörésbe torkolló kalandba, de hát honnan tudhatta volna, hogy a Szajnán ilyen őrület várja őket. Nem emlékezett, hogy az anyja vagy mások bármikor is efféle viharokról beszéltek volna neki. A folyó általában békés volt, és megnyugtató lassúsággal hömpölygött tova. A Metró 2033 nem ismerte azokat a szörnyű természeti katasztrófákat, amelyek a könyvek szövege és bennük látható fényképek tanúsága szerint gyakoriak voltak a felszínen. Az a néhány áradás, amely előfordult a Balparton, semmiség volt az óceánokból kicsapó és hatalmas területeket elpusztító óriási hullámokhoz képest, és a peronokon időnként felcsapó tüzeket sem lehetett a vulkánkitörésekhez vagy azokhoz a pokoli kiterjedésű erdőtüzekhez hasonlítani, amelyeknek szürkén gomolygó füstje az eget is eltakarta.

Ismét hallotta a zajt, de ezúttal már közelebbről. Mozdulatlanná dermedt, és hevesen kalimpáló szívvel, visszafojtott lélegzettel állt a sötétben. Ezúttal úgy érezte, mintha egy élőlénytől, egy embertől vagy egy állattól származott volna. Volt benne valami morgásszerű, valami panaszos… és valami, ami a gyomor korgására emlékeztetett. Aube meregetni kezdte a szemét, de nem látott semmit a sötétben. Bizonytalanul állt csak, aztán újabb zajt hallott: mintha valami surrogott, csúszott volna a földön… Valami, ami egyre közeledett… Hátrálni kezdett, de túl sokáig bizonytalankodott. Egy hosszú, szürke árnyat pillantott meg a földön… Az kapkodta a levegőt… Valami a lábára tekeredett. Felsikoltott, megpróbálta kiszabadítani a lábát, de a lény nem engedte el, ő pedig végül megtántorodott, majd hanyatt zuhant. Az eséstől a lélegzete is elakadt. Érezte, hogy valaki, valami közeledik hozzá, hogy egy mozgékony, fürge valami (egy csáp?, egy kéz?), mintha csak a testét akarná felfedezni, végigtapogatja a vállát, a mellét, a hasát.

– Azt a rézfán fütyülő Jobbpartját neki! Te nő vagy, ugye? – kiáltott fel valaki rekedten.

Nem Roy hangja volt az.

25.
BESZÉLGETÉSEK

Otre tanácsosnő ajtót nyitott, és egy barátságos kézmozdulattal beljebb invitálta Maldorát és Ionale-t.

– Itt várjon meg minket! – utasította az elnöknő Mitchet.

Futó pillantást vetett még Urmra, aki tízlépésnyire tőlük, a kíséret tagjai között állt. A fiatalember visszamosolygott rá. A cinkos összenézés nem kerülte el a homlokát kelletlenül ráncoló kapitány figyelmét.

A tanácsosnő fényárban úszó lakása fényűző nyugalmat árasztott magából. Rengeteg ajtó és folyosó volt benne. A bútorok és a dekoráció sötét színe csak még inkább kihangsúlyozta a berendezés darabjainak ízléses eleganciáját. Bár a személyzet több szolgálóból és egyéb tagból, például testőrből állt, Maldora úgy érezte, hogy a lakás túl nagy még akkor is, ha abban Otre nem egyedül, hanem a maga jósával együtt lakott. A dolgozószobában várakozó lány az aránytalanul nagy fejével, a kiugró szemöldöke alatt mélyen ülő, kifürkészhetetlen tekintetével, a sovány testével és a lényéből áradó, őt árnyékként követő rettegésével kísértetiesen hasonlított Ionale-ra.

– A lányom, Ésia – mondta a tanácsosnő, miután homlokon csókolta a kislányt. – Ésia, bemutatom neked Maldorát és a lányát, Ionale-t.

Ésia egy rövid meghajlással köszöntötte Maldorát, majd Ionale-ra nézett. A két jós hosszan, csendben és mozdulatlanul fürkészte egymást, és sem Otre, sem Maldora nem mert közbeszólni, mintha attól féltek volna, hogy megzavarják a két lány néma, szavak nélküli beszélgetését.

– Az ön lánya mennyi idős? – kérdezte végül súgva a tanácsosnő.

– Nem tudom pontosan – válaszolta Maldora –, valahol a kisgyermek- és a gyermekkor között járhat. A haldokló anyja bízta rám, amikor útra keltem.

– Ön meddő?

– Nem hiszem. Nem akartam gyereket, azt hittem, hogy akadályozna a feladataim ellátásában. És ön?

Otre pillantása elidőzött a két kislányon, aki továbbra is mereven nézte egymást minden látható érzelem nélkül.

– Világra hoztam egy fiút, akinek a feje a kétszeresére nőtt a megszületése után. Jós volt ő is, de nem sokkal később meghalt. Később tudtam meg, hogy a fiú jósok nem élnek sokáig, de utána már nem tudtam teherbe esni. Aztán rátaláltam Ésiára, és bár hivatalosan nem fogadtam örökbe, a saját lányomként tekintek rá. Hagyjuk, hadd ismerkedjenek. Foglaljon helyet!

Maldora letelepedett az íróasztala előtt álló egyik kényelmes karosszékbe, a tanácsosnő pedig a helyére ült.

– Rájöttek, hogy a tanács melyik tagja dolgozik a Felemelkedés főpásztorának? – kérdezte az elnöknő.

– Pontosan tudtam, hogy ki az, de azt akartam, hogy önszántából leplezze le magát, és így a magunk javára fordíthassuk a kettős játékot, amit eddig űzött, de végül nem élt a számára kínálkozó egyetlen lehetőséggel, és ezzel halálra ítélte saját magát. Két bizalmi emberem hamarosan intézkedik az ügyben.

– Előre szólok, hogy nem értek egyet a hatalomgyakorlásnak ezzel a módjával.

– Én sem, higgye el, és éppen ezért is támogatom teljes mértékben az ön tervét, ám mielőtt átlépnénk az új korszakba, meg kell szabadulnunk mindazoktól, akik foggal-körömmel igyekeznek arra kényszeríteni, hogy benne ragadjunk a régiben. Saille ezek közé tartozik ugyanúgy, ahogy Parn, Augir és még sokan mások, hogy Kis-Kína mandarinjait és a versailles-i nagykereskedőket ne is említsem. Amúgy pedig azt gondolom, hogy Saille nem önállóan cselekszik, hanem az a vén szemétláda Lej irányítja. Akárhogy is van, a Montparnasse stratégiai fontosságú hely, én pedig mindent megteszek annak érdekében, hogy a tanács támogassa önt.

Maldora fejet hajtott.

– Köszönöm önnek tiszta szívemből. Tudom, hogy az öreg tanácsos…

– Lej.

– Tehát Lej benne volt abban is, amikor az Invalidusokon megpróbáltak megmérgezni, de nem akarok bosszút állni, sőt még csak számon sem akarom kérni rajta. Nem tartanám szerencsésnek, ha mi, akik új rendszert, új korszakot kívánunk építeni, azokhoz a módszerekhez folyamodnánk, amiket éppenséggel fel akarunk számolni a Balparton.

Otre az íróasztalára könyökölt, és kissé közelebb hajolva Maldorára hunyorított.

– Igazat adok önnek: semmi esetre sem kellene belekeverednie a Balpart sötét zugaiban zajló konfliktusokba. Az ön dolga, hogy felrázza az embereket, hogy leszámoljon a régi beidegződésekkel, hogy feltüzeljen, lelkesítsen, hogy reményt adjon, hogy maga mögé állítsa a tömegeket. A csúnya részét, a piszkos munkát pedig bízza azokra, akik a háttérbe húzódva segítik, támogatják önt, és megszokták már, hogy időnként véres lesz a kezük, mert gondolhat bármit, a terve nem valósulhat meg akkor, ha titokban nem vívunk meg bizonyos csatákat.

Elhallgatott, a két mozdulatlan jós kislányt figyelte egy-két pillanatig, majd ismét Maldora szemébe nézett.

– A Montparnasse nélkül nem tudja meghódítani a Balpartot, a Montparnasse pedig egészen addig nem fogja támogatni, amíg a Felemelkedés Egyháza ellenzi az ön támogatását – folytatta minden egyes szótagot megnyomva.

Maldorát felkavarta az a meggyőző erő és az a hév, ami beszélgetőtársa szavaiból sugárzott, és egy pillanatra elfordulva hátrapillantott, hogy legyen ideje rendezni a gondolatait. Eltűnődött, vajon mi pereghet le Ionale fejében most, hogy egy olyan lánnyal ülhet szemben, aki olyan, mintha a hasonmása lenne.

– Ön hogy küzdene meg a Felemelkedéssel?

– Ahogy a nagy fehér skorpióval: szétzúznám a fejét – nevetett fel Otre, mintha csak valami szellemes viccet mesélt volna. – Tulajdonképpen két fejről beszélünk: Parnról és Augirról. Rajtuk kívül nem akad olyan, aki képes lenne egy ekkora szervezetet irányítani. Az én kis besurranó egérkéim csak a jelre várnak, hogy akcióba lendüljenek.

– Nem fél attól, hogy a seregük fellázad?

– Főparancsnok nélkül a katonák olyanok lesznek, mint a test fej nélkül. Parn hívei gyilkos csatát fognak vívni Augir embereivel. A magukra maradó hívek viszont azt fogják látni, hogy egy Szövetség nevű új korszak köszönt a Balpartra, és ennek a reménységnek ön lesz a megtestesítője, ők pedig egy emberként fogják követni önt.

– Azért nem kevés cinizmus van az ön elképzeléseiben – vetette fel az elnöknő.

– De éppen a cinizmusa miatt működőképes – válaszolta mosolyogva a tanácsosnő. – Figyelembe veszi a lakosság legnagyobb részének a hiszékenységét: a metrólakóknak égető, már-már beteges szüksége van arra, hogy egy vezető irányítsa őket, miként persze arra is, hogy ez a vezető felvilágosult legyen, és egy valóban jobb világ felé terelje őket.

Maldora elhúzta a száját.

– Van egy olyan kellemetlen érzésem, hogy az ön által említett lelkes támogatás alapja valamiféle átverés.

– Az igazi átverés az, amikor a vezetőt csak és kizárólag a saját érdekei mozgatják – érvelt Otre. – Amint ezt Parn esetében látjuk. A mi szeretett főpásztorunk egyáltalán nem hisz a vallása által hirdetett ostobaságokban. Csak a hatalom mámora vezérli, és persze mindaz, ami azzal jár, a gazdagság és a szex. – Egy pillantással meggyőződött arról, hogy a jósok nem érdeklődnek a társalgásuk iránt, majd szinte súgva hozzátette: – Magunk között, az egérkéim, akik az ágyába is beférkőztek, azt cincogják, hogy ellenállhatatlan férfinak tartja magát, pedig meglehetősen szánalmas szerető. Ami pedig Augirt illeti, és ezt Ésiától tudom, egy rettenetes sérüléssel küzd azon a helyen, idézem, ahol a legláthatóbb a fiúk és a lányok közötti különbség. A gazemberek, aki megkínozták még gyermekkorában, megnyúzták a nemi szervét, mint egy nyulat, és úgy hagyták. Hogy volt képes egyáltalán túlélni? Ez az emberi test csodája. Az egyik hírforrásomnak sikerült elrejtőznie, és kihallgatnia a titkár úr és egy Cha nevű sebész beszélgetését. Ha még nem történt meg, Chának a közeljövőben bőrátültetést kell elvégeznie Augiron, és ez az információ is ékesen bizonyítja Ésia és a többi jós látnoki képességét, illetve azt, hogy minél előbb véget kell vetnünk annak a pusztításnak, amit Parn és az ő visszaszító eszméi okoznak.

Otre egy pillanatra hátradőlt a székén, hogy kifújja magát a szónoklata után, de Maldora látta, hogy lehunyt pillái mögül továbbra is figyeli őt, azt, hogy milyen hatással voltak rá a szavai. Bár nem szívesen vallotta be még magának sem, az elnöknő a lelke mélyén osztotta a tanácsosnő nézeteit. Mivel korábban ő maga is gyakran folyamodott az erőszak eszközéhez, pontosan tudta, hogy a gyökeres változások sohasem következhetnek be véráldozat nélkül. A korábbi rendszerek haszonélvezői mindhalálig védelmezik a kiváltságaikat. Szerette volna ugyan, hogy a változás békésen menjen végbe, hogy a metrólakók valami isteni kegyelem folytán képesek legyenek összefogni a köz érdekében, de amióta elindult a balparti körútra – és annak ellenére, hogy még csak az elején tartott –, tucatjával hullottak az emberek: ott voltak a Felemelkedés gárdájának a Varenne-nél vízbe fulladt tagjai, a Durocon, a Montparnasse-on agyonlőtt katonák, a saját testőrségének a különböző összecsapásokban elesett tagjai, Lée… És hányan fognak még meghalni, ha majd a versailles-i nagykereskedőkkel, a kis-kínai mandarinokkal, az egyéb állomáscsoportok és önálló állomások tanácsaival kerül szembe? Hirtelen elbizonytalanodott, és egy pillanatra kétségbe vonta még a saját eljárásának a jogosságát, a saját legitimitását is, de aztán meglátta a gyertyafényben a két jós kislány hosszú árnyékát a földön, és hirtelen megacélozta az elszántságát: ha másért nem, hát kettejükért, a mutánsokért, mindazokért, akik képtelenek megvédeni magukat, mégis folytatnia kell, a magasba kell emelnie a tervét, és fáklyaként bevilágítani vele az éjszakát.

– Sürget az idő – szólalt meg Otre, mintha csak vendége gondolatmenetét akarná folytatni. – El kell osztanunk a teendőket. A Montparnasse-i Tanács hamarosan felsorakozik ön mögött. Gondoskodni fogok arról, hogy a most még vonakodó tagok vagy csatlakozzanak hozzánk, vagy tűnjenek el. Önnek pedig azt javaslom, hogy folytassa az útját, menjen el az Odéonra és Kis-Kínába. Úgy vélem, hogy az Odéon, amely mindig is élen akart járni a haladásban, már készen áll arra, hogy kövesse önt. Titokban találkoztam is a négy tanácsossal, hogy beszéljek nekik önről, szóval, fogadják majd önt, és figyelmesen, jóindulattal fogják hallgatni. Kis-Kínára viszont továbbra is ellenségként kell tekintenünk. A mandarinok környezetében ténykedő hírforrásaim szerint kategorikusan ellenzik, hogy bármiféle külső hatalom beleüsse az orrát a dolgaikba, úgyhogy attól tartok, nem lesz más választása, minthogy erővel győzze meg őket. Ehhez, mármint a félreállításukhoz, minden bizonnyal alkalmi szövetségeket kell kötnie a kereskedőkkel, a vendéglősökkel, a bordélyház-tulajdonosokkal, az állattartókkal, mindazokkal, akik hihetetlen összegeket fizetnek a mandarinoknak a kóbor bandák és a drogosok elleni védelemért.

– Úgy terveztem, hogy Kis-Kína előtt ellátogatok még a 4P-re, a Versailles-ra és a Baloubouffe-ra is…

Otre felállt és megtornáztatta magát az íróasztala mögött.

– A hátam fog a sírba vinni – sóhajtott.

Maldora mozgást érzékelt az irodában. A két jós a sarokba vonult, és leült a puszta földre.

– Minden rendben, Ionale? – kérdezte.

– Messzebbre és hosszabb időn át látunk a jövőbe, ha összekapcsoljuk az agyunkat – válaszolta a kislány fel sem pillantva.

– És mit láttok?

– Mindenkit, aki meg akar ölni minket.

– Annyira sokan vannak?

Ionale a falnak vetette a hátát, és Ésiával egy időben lehajtotta a fejét. Maldora tudta, hogy ismét elvágták magukat a külvilágtól, és csak egymással kommunikálnak.

– Felesleges elmenni azokra az állomásokra. Majd mi foglalkozunk velük – jelentette ki Otre, és visszaült a helyére. – A 4P gyakorlatilag a Montparnasse része, a tanácsa pedig azt fogja tenni, ami mi mondunk. A Versailles-on pedig megpróbáljuk a már most is zúgolódó termelőket és a kiskereskedőket szembefordítani a nagykereskedőkkel, a rémült tanácsosok pedig ismét fordítanak majd egyet a köpenyegükön és végül a lázadók oldalára fognak állni. A szövetségpárti mozgalom folyamatosan bővülni fog az út során, és ez alól a Victor állomást is az ellenőrzése alatt tartó Baloubouffe sem lesz kivétel, így ezzel a Balpart teljes nyugati fele fel fog sorakozni ön mögött, és meglesz az összes szavazat, amire szüksége van.

– Nagyon magabiztosnak tűnik.

– Már régóta készítem elő a terepet. Először a Felemelkedés növekvő befolyását akartam megtörni, de attól kezdve, hogy először hallottam róla, mindent az ön Szövetségére tettem fel. Megvallom, nem éreztem magamban sem az erőt, sem a bátorságot ahhoz, hogy én testesítsem meg azt a változást, amelynek ön az arca. – Otre megrázta a fejét, majd megigazgatta az őszes haját. – Önben megvan minden, Maldora, az ékesszólás, az intelligencia, a szépség, olyan ragyogás sugárzik önből, mint senki másból, én pedig segíteni fogom és maradok annál, amihez a legjobban értek, a cinizmusnál, a félhomálynál, a titkoknál, az összeesküvéseknél, a gyilkosságoknál, egyszóval a piszkos munkánál.

A tanácsosnő szavai szomorúan, már-már kétségbeesetten csengtek, Maldorát pedig elfogta a mély együttérzés, és az íróasztal felett átnyúlva megragadta a tanácsosnő kezét.

– Én pedig még egyszer köszönöm, Otre… Tiszta szívből.

– Számomra az lesz a legnagyobb elismerés, ha eléri a céljait.

Az egyik gyertya lángja egy füstösen fekete, utolsó lobbanással kialudt.

– Itt töltheti az éjszakát – javasolta Otre. – Van hely, és nyilván Ionale is örülne, ha itt maradhatna Ésiával.

– Sajnálattal, de vissza kell utasítanom a meghívását. Az embereim nem értenék, hogy miért töltöm az éjszakát távol tőlük.

– Az emberei… Vagy csak egy?

Maldora eltöprengett, hogy a tanácsosnő kémkedett-e utána vagy csak a megérzés beszélt-e belőle.

– A szív a legcsodálatosabb és legveszedelmesebb dolgok forrása – folytatta Otre. – Hihetetlen dolgokra, csodákra teszi képessé az embert, de a leggyalázatosabb bűnökre is ráveheti.

Maldora elengedte Otre kezét, felkelt, és megigazgatta a ruháját.

– Ébredés után indulok az Odéonra. Mikor találkozunk legközelebb?

– Miután meghódította Kis-Kínát és a csatolt állomásait. Hány főből áll a kísérete?

– Valamivel kevesebb, mint húsz fő.

– Kénytelen lesz új embereket toborozni, mielőtt még a kis-kínai smasszokkal találná szembe magát.

– Már beszéltünk erről, és el is döntöttük, hogy feltöltjük a sorainkat.

– Gondoltam, és az embereim már terjesztik is a hírt, hogy toborozni fognak. Egy utolsó kérésem lenne még.

Maldora egy apró bólintással jelezte, hogy hallgatja.

– Ha önnek nem okoz problémát, annak ellenére, hogy ön a Bac elnöke, szeretném, ha a választás eredményének a hivatalos bejelentésére a Montparnasse-on kerülne sor.

– Miért?

Otre átsétált a vendégéhez az asztal túloldalára.

– Az ok nyilvánvaló. A Montparnasse a Balpart legnépesebb és legközpontibb fekvésű állomáscsoportja, és éppen ezért itt nyerne igazán ünnepélyes és mélyen szimbolikus jelentőséget az új, a szövetségi korszak beköszönte.

– Még nem tartunk ott… Ha eljön az idő, majd megbeszéljük.

– Az események időnként sokkal gyorsabban zajlanak le, mint azt gondolnánk, ne vesztegesse az idejét. Nem kell most azonnal válaszolnia, egyszerűen csak annyit kértem, fontolja meg a dolgot. Ó, majd elfeledtem, ha szüksége van rá, anyagiakban is tudok segíteni.

– Hoztunk magunkkal annyit, amennyire szükségünk van.

Maldora odalépett a jósokhoz és finoman megérintette Ionale vállát. A kislány először nem reagált, majd lassan felemelte a fejét. Mélyen ülő szemében intenzív fény ragyogott.

– Kelj fel, kislányom! Indulunk.

Ionale nem mozdult, csak a tekintetét fúrta mélyen az elnöknő szemébe.

– Nem hallottad? Indulunk.

A jós nyelve hevesen mozogni kezdett.

– Nem hagyhatjuk itt őket – súgta izgatottan.

– Kikről beszélsz?

– Ésiáról és az anyjáról. Ha nem jönnek velünk, a fehér ruhás emberek iszonyúan megkínozzák és megölik őket.

– Ez csak egy látomás – szólt közbe Otre. – A jósok érzékelik a veszélyt, és mindig a legrosszabbra készülnek, de mivel lépéselőnyben vagyunk a főpásztorhoz képest, képesek leszünk a saját javunkra fordítani a helyzetet.

A tanácsosnő hangja alig érzékelhetően remegett.

– Ionale jóslatai mindig beigazolódtak – vetette ellen Maldora. – Hiba lenne félvállról venni, amit mond, és az is, ha alábecsülné Parnt.

– Ne aggódjon értem, megtettem és a jövőben is meg fogom tenni a szükséges óvintézkedéseket. Most pedig menjenek!

Maldora az ajtó felé indult, de Ionale megmakacsolta magát, és nem mozdult.

– Azt akarom, hogy jöjjenek velünk – mondta sírós hangon.

Otre letérdelt hozzá, és végtelen kedvességgel megsimogatta a fejét.

– Ésia és én itt maradunk, hogy teljesítsük a kötelességünket, érted? Te pedig az anyáddal tartasz, hogy segíts neki túljutni a nehézségeken, amelyek az útja során várnak rá. Csak akkor leszünk képesek elvégezni a közös feladatunkat, ha most különválunk.

Ionale némi habozás után végül csatlakozott az ajtóban álló Maldorához. Az elnöknő még soha nem látott ennyi fájdalmat a kislány csúnyácska arcán. Ésia még akkor is a sorokban ült, és szívszaggató szomorúsággal a tekintetében figyelte őket.

Maldora megfogta Ionale kezét, és mielőtt kiléptek volna az ajtón, búcsúzásként meghajolt a tanácsosnő előtt.

– Miért változtatta meg a terveit, úrnőm?

Mitch kérdése számonkérőn, vádlón csenget. A kíséret tagjai olyan lépcsőre telepedve várakoztak, amely egy, a többinél valamivel kevésbé zsúfolt peronra vezetett le. Urm ugyanazon a fokon ült, mint Maldora, Ionale pedig a fémkorlátnak támaszkodó kapitány mellett állt.

– Több okom is volt rá, kapitány. Először is elég sok időt és embert veszítettünk mindössze négy állomáson, másodszor a Montparnasse-i Tanács minket támogató része megígérte, hogy biztosítja a számunkra a 4P, a Versailles és a Baloubouffe állomáscsoportok szavazatait, ami óriási időnyereség, végül pedig azért, mert minden erőnket Kis-Kína meghódítására kell összpontosítanunk.

– Kevesebb mint húsz emberrel?

– Majd toborzunk.

– Hogy? – szólt bele Urm.

Maldora jelentőségteljes pillantást vetett rá, és reménykedett, hogy a fiatalember megérzi majd a pillantását hevítő vágyakozást annak ellenére, hogy a lépcső alján pislákoló néhány gyertya reménytelen harcot vívott a körülöttük terjengő sötéttel. Szeretett volna már kettesben lenni vele – látni, ahogy minden erejét latba vetve ráront – és ellenállás nélkül megadni magát neki.

– Majd jelentkeznek nálunk.

– És mivel fegyverezzük fel őket? – kérdezte nyersen Mitch.

– Azzal, amit találunk.

– Nincs elég pénzünk ahhoz, hogy vásároljunk.

– Ki beszél itt vásárlásról?

– Úgy látom, az elnökünk igencsak romlottá vált a világi nagyságokkal való találkozások hatására – nevetett fel Urm.

– Sokat tanultam a nagyanyádtól – vágott vissza Maldora. – Urm feladata lesz, hogy minden lehető eszközt bevetve megpróbáljon fegyvert és lőszert szerezni.

– Egyedül?

– Majd viszel magaddal három-négy embert, és később csatlakozol hozzánk azon a helyen, ahol addig meghúzzuk magunkat.

– Miért nem abban a fogadóban, ahol már jártunk?

– Valószínűleg zavargások lesznek a Montparnasse-on, nekünk pedig folyamatosan új és új rejtekhelyre lesz szükségünk, hogy ne üthessenek rajtunk. Akkor indulunk majd el, ha már sikerült megtalálnunk és felfegyvereznünk azt a nagyjából harminc embert, akire szükségünk van. Addig pedig keresünk egy helyet, ahol senki sem háborgat minket.

A terepszemlét követően a Gaîté egyik nyugodt és félhomályos folyosójára esett a választásuk. Mitch, aki két emberrel indult a felderítő útra, rábukkant egy régi, befalazott bejáratra, amit aztán puskatussal tettek szabaddá. Két ablaktalan és poros helyiség húzódott az ajtó mögött. Az egyik elég tágas volt, a másik viszont kifejezetten apró. A lámpák fényénél leszedték a finom és szövevényes függönyként aláhulló pókhálókat.

Maldora és Ionale foglalta el a kisebbik helyiséget, a többiek pedig a tágas teremben helyezkedtek el. Az elnöknő leterítette a kabátját a földre, és arra fektette le a kislányt. Ionale alighogy leheveredett, mély álomba zuhant. Maldora lefeküdt mellé, de nem akart elaludni. A szomszédban alvó férfiak hortyogása áthallatszott a vékony válaszfalon. Beleremegett az örömbe, amikor meghallotta az ajtó nyikordulását, és megérezte az arcán, a mellén a tapogatódzó kezek érintését. Azonnal felismerte Urm melegét és illatát.

– Úrnőm, sürgős kéréssel fordulnék önhöz, mielőtt útra kelnék, és végrehajtanám a rám bízott feladatot…

Amikor megérezte végre a száján a varenne-i ifjú ajkát, eszébe sem jutott ellenkezni, és teljesen átadta magát neki.

AZ ÖREGEDÉS

Most írok utoljára. Érzem a lelkemben, a testemben, hogy közeleg a vég. Miután Urm és Maldora útra kelt, felszökött a lázam, és hiába a jeges fürdők, azóta sem hagyott alább, pedig a lehető leggyakrabban ereszkedem be a kádba, annak ellenére, hogy ezt magam is iszonyú pazarlásnak érzem, tudva, hogy milyen súlyos vízhiány sújtja a Varenne lakóit.

Ismét kitört volna a szorbonella-járvány? Elképzelhető, hiszen időnként felüti a fejét, hogy megtizedelje a lakosságot. A sors fintora lenne, ha engem is ez a betegség ragadna el, engem, aki szinte imádkoztam azért, hogy kitörjön és megtegye azt, amit egyetlen tanácsnak sem volt bátorsága megszervezni: azaz helyrebillentse a demográfiai egyensúlyt. Ez az iszonyú, csontig hatoló fájdalom, a testem különböző pontjain felbukkanó újabb és újabb csomók, kinövések, a folyamatos vérzések mind-mind ennek a kórnak a legismertebb, legegyértelműbb tünetei. Felesleges lenne a magukat orvosnak nevező sarlatánokhoz fordulnom… Egyetlenegy valamire valót ismerek közülük, de az is végképp a hatalmasságok szolgálatába szegődött. Cha, a sebész, egyszer régen kezelt, és mivel tetszettem neki, természetben fizethettem, pedig egyáltalán nem kívántam. Talán most is hajlandó lenne foglalkozni velem, ha felkeresném (a korom ellenére még bízom a vonzerőmben, bár lehet, hogy ez csupán az egykori szépasszonyok szánalmas gőgje…), de nincs erőm az utazáshoz, és valószínűleg az elszántság, a kedv is hiányzik belőlem az ilyesmihez.

Az élet súlyos teherként nehezedik már a vállamra. Aube lányom eltűnt, a montparnasse-i forrásaim szerint a Felemelkedés végzett vele, az unokám Maldora mellé szegődött, és a férfiak sem néznek már rám lázas, vágytól csillogó szemmel, én pedig csak kétségbeesést és lemondást látok magam körül… Úgy érzem, eljött az idő, hogy eltűnjek. Vajon a halál elhozza-e majd azt a derűt, amit a Metró 2033 komor világában sem nőként, sem anyaként, sem tanácsosként nem volt alkalmam megtapasztalni? Nem tudom, mi vár rám a túloldalon. A felszín, a ragyogó felszín, amiről annyit álmodtam vagy eltorzult arcok, a semmi, az örökös hideg, a felejtés?

Sokat gondolkozom Urmon. Úgy érzem, tökéletesen felkészült arra, hogy elviselje a Balpart viszontagságait. Ugyanolyan, mint én, ugyanaz a kegyetlenség, erőszak és vonzerő keveredik benne, mint ami az én erőmet is adta, és ami segített kikeverednem az összes nehéz helyzetből. Pontosabban fogalmazva, majdnem az összesből. Egy dolog ismeretlen még az unokám számára, egy dolog hiányzik még az életéből: mindaz, amit a nők jelentenek. Felzaklatott az, ahogy Maldorára nézett… A felzaklatott kifejezés talán túlzás, helyesebb lenne azt mondanom, hogy kíváncsivá tett. Majd’ felfalta a szemével, és ahogy őt ismerem, nem fog megállni félúton, a tüze valóságos máglyává nő majd, ami könnyen elemésztheti. Maldora reakcióját is megfigyeltem, és azt láttam, hogy már-már ő is lángra kapott, mint a kiszáradt fa. Ugyanolyan szenvedélyesnek érzem, mint Urmot, és biztosra veszem, hogy viharos együttlétek várnak rájuk. Bár Urm még szűz, érzem, hogy nagyszerű szerető lesz és tökkelütött idiótaként minden őrültségre kész lesz a nőért, akit szeret. Vajon a szerelmes szenvedély lenne a sebezhető pontja? Mivel ő a családunk utolsó sarja, ha utód nélkül hal meg, vele együtt kihal a nemzetségünk is, aminek persze, ha így alakul, végső soron nem lesz túl nagy jelentősége. Kit izgat, hogy nyomot hagyjon egy olyan világban, ahol senki sem tud már írni, olvasni, ahol a mulandóság a kikerülhetetlen szabály? A régiek szerint a metrólakóknak egykor még két neve volt: az egyik kinek-kinek a családját jelölte, a másik pedig őt magát. Ma már csak egy nevet viselünk, mintha a család fogalma eltűnt volna, mintha azt is elnyelte volna a Metró 2033 bűzös sötétje. Önző, mohó és magányos lényekké váltunk, csak az érdekek kötnek-fűznek a többiekhez, és csak rémisztő ragadozóként vagy riadt zsákmányként, vérengző zsarnokként és alázatos talpnyalóként vagyunk képesek viselkedni. A gyermekeinkre már csupán árucikként tekintünk a leggyakrabban, és egy kevéske pénzért, amiből még csak jobban sem élünk, eladjuk őket a kerítőknek, a kóborlóknak, a fürkészeknek, a perverzeknek, a drogkereskedőknek vagy a tanácsosoknak.

Azt kívánom Maldorának, hogy járjon szerencsével, hogy hozzon igazi változást. Nem csupán azoknak a kétségbeesett ellenállásába fog ütközni, akiknek a mostani káosz megfelel, de azokéba is, akiket fel akar szabadítani. Nincs félelmetesebb, mint a változás. A megszokás restté és ostobává tesz, és általában szívesebben vállaljuk a már megszokott nyomort, mint az ígéretes, ám bizonytalan jövőt, és szívesebben fogadjuk az ütéseket egy olyan embertől, akit ismerünk, mint a gyengédséget egy idegen kéztől. Tanácsosként számtalanszor volt alkalmam megtapasztalni, hogy az emberek mennyire ódzkodnak a gyökeres változásoktól, és szívesebben hallgatnak arra, aki csak egy kicsivel jobbat ígér: némi ennivalót, egy kevéske vizet, egy kis fehérbogyó-pálinkát, valamennyivel több pénzt, valamivel nagyobb, jobb fekvésű lakást és néhány gyertyával többet… Tanácsosként nincs nehéz dolga az embernek, ha újra akarja választatni magát: elég néhány apró kegyet, kiváltságot biztosítani, és azok a kevesek, akik kapják ezeket, nem csupán rá szavaznak, de a többieket is rábeszélik ugyanerre. Mit gondolnak, hogy és miért választottak újra tizenötször egymás után a Varenne tanácsosának? Megvásároltam a szavazatokat, gátlás nélkül osztogattam az állomás javait és közben csak arra figyeltem, hogy képes legyek fenntartani a megfelelő létszámú magánseregemet. Nem fogom felsorolni azokat az alávaló alkukat, amelyekkel időnként megkerestek, mert az emberiség olyan sötét oldala mutatkozik meg ezekben a történetekben, amelyeknek a látványa – minden romlottságom ellenére – időnként még engem is felkavart. Így hát nem látok semmi rosszat abban, hogy távoznom kell az élők sorából. Nyűglődjön tovább más, én már a fiatalabbakra, a tisztességesebbekre hagyom a Metró 2033 kormányzásának a gondját. Azt vettem észre az utóbbi időben, hogy egyre többen gyülekeznek a vagon körül, amelyben lakom. Nyilván a pletykás természetű személyzetem jóvoltából futótűzként terjedt el a betegségem híre. Várják, lesik a pillanatot, amikor majd az állomás egyik dögkútjába vethetik a meggyötört, eltorzult testem, és kezdetét veheti a helyemért vívott öldöklő küzdelem. A milícia nem fog közbelépni, mert nem lesz senki, aki parancsot adna rá, azzal bizony meg kell majd várni az új tanácsos hatalomra kerülését… Vagy az új tanácsosnőét, bár meglepne, mert a varenne-iek, akik éppen elég sokáig viseltek el engem, ezúttal nyilván inkább férfi vezetőt akarnak majd választani maguknak, hogy helyreálljon végre a világ rendje. Kegyetlenül elűzik a családot, amelyik abban a vagonban lakik, amit az új tanácsos kinézett magának, kiváltságokat osztogatnak majd egyeseknek, irgalmatlanul bánnak a többiekkel, marad ugyanaz a torz rendszer, újra és újra elkövetik ugyanazokat az igazságtalanságokat, és szép nyugodtan haladunk tovább, egyre lejjebb, a gödör legalja felé.

Ha elég bátor és józan vagyok ahhoz, hogy számot vessek az életemmel, nem túl rózsás a kép: nem marad utánam semmi, sem gyermek, sem unoka, sem halhatatlan tettek, csak ezek a szövegek, amiket nem fog elolvasni senki. Pedig hű képet adnak egy ellentmondásos, kétkedő és kísértésekkel küzdő ember lelkéről. Elsősorban persze a gyengeségeimről: a szó morális értelmében véve nem voltam és nem vagyok példakép, de vagyok annyira hiú, hogy úgy gondoljam, az – egyes olvasók számára időnként nyilván provokatívnak tűnő – őszinteségem az, ami hiteles, fontos és érdekes vallomássá teszi ezeket az írásokat. Időnként kedvem támad megölni magam, még mielőtt a szorbonella végez velem, hogy ha már az életem máshogy alakult, legalább a halálom legyen tisztességes és méltóságteljes. Nem lesz senki, aki megsirasson, de mindhalálig gőgösen nem is akarnám, hogy a szomorúság és bűnbánat lakmározzon a holttestemen. Olyanként ragadjon el a halál, amilyen vagyok, a csapongó szertelenségemmel, a bűneimmel és a szégyenfoltjaimmal együtt.

Egyre erősebben ráz a remegés, nehezen írok. Úgy érzem, nem vagyok már ura a záróizmaimnak, a legapróbb köhentésre, nevetésre összevizelem magam. Szarban, húgyban és rettegésben születünk, és ugyanúgy szarban, húgyban és rettegésben hagyjuk itt a világot. Az élet, az életem végső soron nem más, mint a szerves anyag formálódásának és lebomlásának folyamatába iktatott jelentéktelen zárójeles megjegyzés.

– Lej, maga azt állította, hogy kézben tartja ezt az Otre nevű teremtést, de az nem csak a bolondját járatja magával a kezdetek óta, de arra készül, hogy nagy erőkkel támadásba lendüljön Maldora érdekében.

– Megvallom, alábecsültük, Égi Fényesség.

– Tudja az a nő, hogy szövetségesek vagyunk?

– Nem hiszem. Nem tud a találkozóinkról és a megállapodásainkról. Azt hiszi, hogy csak és kizárólag a tanács érdekében cselekszem. Sikerült a gyanakvását Saille-ra terelnem, aki az egyik bábom, és akit gond nélkül feláldozok neki.

– Egész biztosan többet tud magáról, mint maga róla. Mindenhol ott vannak az emberei, nyilván az ön közvetlen környezetében is. Most már nem érhetem be találgatásokkal: tényekre, bizonyosságokra van szükségem.

– Meg lennék lepve, Égi Fényesség, hosszú ideje egyedül élek.

– Megfeledkezik azokról a lányokról és fiatal fiúkról, akik időnként bemennek magához, de azt már senki sem látja, hogy mikor jönnek ki.

– Nem értem, hogy a magánéletem mennyiben tartozik…

– Minden, ami önt érinti, rám is tartozik, Lej! Amíg a hóbortjai nem sértik az érdekeinket, semmi okom foglalkozni velük, de ha azt látom, hogy ezek támadási felületet adnak az ellenségeinknek, közbe kell lépnem. Nem merült még fel magában, hogy azok a fiatalok, akiket fogad, akár Otre által fizetett informátorok is lehetnek?

– Ha Otre küldte őket, Égi Fényesség, nem volt alkalmuk beszélni.

– Hogyhogy?

– Egyikük sem távozott még a saját lábán tőlem.

– Azt akarja mondani, hogy halálra kínozza őket?

– Ezért veszem meg őket.

– A törvény bünteti az ilyesmit, ha nem tévedek.

– Mi alkotjuk a törvényeket, Égi Fényesség.

– Az nem jelenti azt, hogy figyelmen kívül is hagyhatja őket.

– A törvény csak arra való, hogy valamiféle keretet szabjon a lakosságnak, biztosítsa a rendet, amely nélkül a Balpart káoszba süllyedne. Mi, ön és én, nem figyelmen kívül hagyjuk a törvényeket, hanem felettük állunk.

– Maga úgy érzi, hogy a Felemelkedés tanításai felett áll?

– Ön mit gondol a Felemelkedés tanairól, Égi Fényesség?

– Mi támasztaná alá a hatalmamat, ha ostobaságnak tartanám őket?

– Márpedig én személy szerint annak tartom, de ettől még ugyanolyan elszántan szolgálom önt és a Felemelkedés érdekeit.

– Miféle hívő maga, ha ilyen lesújtó véleménnyel van a saját vallásáról?

– Talán gyakorlatias… A tanácsok rendszere működésképtelenné, idejétmúlttá vált, őszintén hiszem, hogy csak a Felemelkedés képes megakadályozni a Metró 2033 végleges hanyatlását.

– Miért nem a Maldora-féle Szövetség?

– A hívei elszórt csoportjain kívül nem áll a rendelkezésére semmiféle komoly szervezet. Ön egy hatalmas, jól szervezett és elszánt gépezet csúcsán áll. Én nem a Felemelkedés tanaiban, a felszín, a Napatya, a Holdanya mítoszában hiszek, hanem abban az összetartó erőben és hatékonyságban, amit megteremtenek. Annak, hogy ön ostobaságnak tartja-e vagy sem ezeket a tanításokat, semmi köze a hatalma legitimitásához, Égi Fényesség. A katonái a fővezérükként, a példaképükként tekintenek önre, és egyetlen szavára akár a felszínre is félelem nélkül követnék önt.

– Időnként Augirra emlékeztet, és higgye el, ezt a legkevésbé sem bóknak szántam.

– Augir titkár gyengélkedett az utóbbi időben, és nem is igazán értettem, hogy miért nem használta ki a kínálkozó lehetőséget, hogy végezzen vele.

– Valaki tájékoztatta a terveimről.

– Valaki? Ezek szerint nem tudja, hogy ki volt az? Ha ez a helyzet, az azt jelenti, hogy Augir előnyre tett szert önnel szemben.

– Jobban tenné, ha tartózkodna az efféle kellemetlenkedő megjegyzésektől, tanácsos úr.

– Távol álljon tőlem az efféle szándék, Égi Fényesség, egyszerűen csak óvatosságra próbáltam inteni.

– Augir oldalára állt, Lej?

– A titkáréra? Miért támogatnék egy erőtlen, karizma nélküli férfit? Ki lenne hajlandó felmenni a felszínre Augir szavára? Alábecsül engem, Égi Fényesség.

– Nem követnék el ilyen hibát. Van esetleg olyan információja a titkárról, amiről nekem még nincs tudomásom?

– Nem hallottam olyasmit, amit ön ne tudna már. Megoperáltatta a régi és kellemetlen helyen lévő sérülését Chával. Az még nem derült ki, hogy sikerült-e a műtét, csak annyit tudunk, hogy az altatást jól viselte.

– És Otre-ról?

– Maldora mellé állt, de ezzel nem árultam el különösebb újdonságot. Ő és az a szörnyeteg…

– A jósra gondol?

– Ő és az a gyalázat, akit a lányaként szokott emlegetni, igencsak aktív volt az utóbbi időben, és ez arra enged következtetni, hogy nagyszabású akcióra készülnek. Minden bizonnyal ön ellen.

– Milyen eszközök állnak a rendelkezésére?

– Fogalmam sincs, Égi Fényesség. Egy ideig kincstárnok volt, de csak a felszín a megmondhatója annak, hogy mennyit sikerült összeharácsolnia abban az időszakban…

– Maga nem is hisz a felszínben.

– Csak szófordulat volt, Égi Fényesség.

– Ha jól értem, hamarosan megtámadnak minket, de fogalmunk sincs arról, hogy hány és milyen fegyverzettel rendelkező emberrel kell szembenéznünk, és arról sem, hogy hol zajlik majd a küzdelem?

– Nagyjából ez a helyzet. Mivel az ön hírszerzői kudarcot vallottak, talán nem ártana kikérdezni Augir embereit.

– A titkár egyetlen informátora sem lenne hajlandó együttműködni velem.

– Hajlandó… Együttműködni… Ezt a két szót ki kell törölnie a szótárából.

– Maga mit javasol?

– Kínzással bármilyen információt megszerezhetünk, Égi Fényesség, és én komoly szakértelemre tettem szert ezen a téren, és minden erőmmel azon is leszek, hogy begyűjtsem a szükséges információkat. Ehhez mindössze annyit kell tennie, hogy elküldi hozzám Augir egyik ifjú informátorát… Már feltéve, hogy azt tehetek vele, amit csak akarok.

– Térjen haza, tanácsos úr! Hamarosan leszállítjuk önnek a legújabb áldozatát.

26.
GYÖKEREK

A fény ismét szivárogni kezdett fentről. Először még csak gyengén, alig láthatóan, majd rövid időn belül egyre erősebben, mintha valaki feljebb állította volna egy hatalmas zseblámpa szabályozóját. Képtelenség volt eldönteni, hogy honnan, miből származik. Vízesésként ömlött alá a falakon, és beszivárgott a legapróbb résbe, repedésbe is, elárasztotta a folyosókat, és fényes nyalábként zuhogott be a nyílásokon. Olyan ragyogásba vont bizonyos helyeket, hogy azok már-már valószerűtlen részletességgel mutatták meg magukat. Juss és Plaisance olyan mohón itta magába a látványt, ahogy a hosszú időn át éhező emberek vetik magukat a hirtelen eléjük kerülő számtalan, finomabbnál finomabb fogásra. Az állomás a maga teljességében, bonyolultságában tárult fel előttük, meglepő formák bukkantak elő a sötét zugokból, új járatok. A falak immár nem szürke, élettelenül mozdulatlan árnyként állták körül őket, hanem élénk és meleg színekbe öltözve. Amíg a sötétség mélyéről számtalan veszély leselkedett rájuk, a világosság megnyugtatta őket. Lehet, hogy a fény a felszínről származott, és lehet, hogy rengeteg láthatatlan ellenség rejtőzött benne, de a hatalmas görbe és hegyes csontjával a vállán lépkedő Jussnek nem volt szüksége sem lámpára, sem gyertyára, és nem volt rászorulva Plaisance segítségére ahhoz, hogy szabadon eljuthasson az állomás bármely pontjára. Valahogy minden békésebbé, derűsebbé vált, amikor a fény elárasztotta a helyet, és az eldugott zugokba száműzte a sötétség démonait.

Arc mámorosan, fáradhatatlanul loholt ide-oda, pedig jó ideje nem evett már egy falatot sem, és Plaisance attól félt, hogy egyszer csak elindul vadászni, de ahelyett, hogy ő lakna jól, egy ragadozó zsákmányává válik. Az éhség egyre erősebben gyötörte őket Juss-szel, de nem volt ennivalójuk. Egyetlen patkányt vagy más ehető bestiát sem láttak a közelben, amúgy pedig, hiába ejtettek volna el bármit, nem tudták volna megsütni, mert nem volt mivel tüzet rakniuk, a nyers patkányhús pedig annyira pocsék volt, hogy abból enni felért egy alapos verés gyötrelmével. Ha vízre volt szükségük, elég volt lemenniük a folyóba ereszkedő lépcsők egyikén, és reménykedni, hogy a pikkelyes szörny nem ragadja meg a kínálkozó alkalmat, és nem támad rájuk. Megnézték a többi peront is, ahova éppen csak hogy jutott némi kis szivárgó fény, akadt olyan, amelyik víz alatt állt, de voltak teljesen épek is. Az egyiken találtak két emberi csontvázat, amelyeken még apró szövetcafatok lógtak, és a fővágányon rábukkantak egy mozdulatlan és tökéletesen ép szerelvényre is, amelynek tárva-nyitva álló ajtóin fertelmes szag áradt ki.

Arc panaszosan morogni kezdett, mint mindig, amikor veszélyt szimatolt.

– Micsoda bűz! – dünnyögte Juss.

– Hasonlít Arc szüleinek a szagára – súgta Plaisance. – Te látsz most?

– Még elég erős a fény… És te, te mit látsz?

– Olyan, mintha mozogna valami a kocsiban.

Juss előreszegezte a görbe és hegyes csontot, amit egyre könnyebbnek érzett, és a szerelvény ablakait kezdte figyelni, amelyek közül néhány végig volt repedve, és láthatóan bármelyik pillanatban kizuhanhatott a keretéből.

Arc morgása addigra már nyüszítésbe váltott, Plaisance pedig erősen tartotta a grabancánál fogva, hogy ne fusson el ijedtében.

– Jobban tennénk, ha elhúznánk…

Hirtelen egy vad, lassan, visszhangosan elhaló bömbölés hasított bele az állomás sötétjébe és forrasztotta bele a szót a kislányba. Arc kihasználta a nájt pillanatnyi figyelmetlenségét, és elrohant a folyosó vége felé.

– Arc!

Plaisance utána akart iramodni, de Juss elkapta a karját.

– Csak nem akarod azzal tölteni az időd, hogy egy kis vadállat után kajtatsz?

– Engedj el! Utána akarok menni!

– Éles a szaglása, majd ő megtalál minket. Neki nincs szüksége rád, én viszont nem boldogulok a te szemed nélkül.

– Itt világos van.

– Nem mindig.

– Nem tudom, milyen állat lapul odabent, de jobban tennénk, ha lelépnénk.

Juss hátrapillantott a válla felett.

– Ne mozdulj, itt van mögöttünk.

Erősen megmarkolta a görbe csontot, és készen állt arra, hogy támadásba lendüljön vele. A vadállat nagyjából ugyanakkora volt, mint az előbbi nagymacska és a feje is hasonlóan nézett ki, csak az ő bundája egyszínű volt, és sötét, bozontos sörényt viselt a fején és a nyaka egy részén. Juss látta a félig nyitott szájából kimeredő agyarakat, amelyek valamivel rövidebbnek és tompábbnak tűntek ugyan, mint az előző nagymacskáé, de azért így is elég ijesztőnek érezte őket. Nem tűnt ellenségesnek, nem látszott rajta, hogy támadni akarna, egyszerűen csak rájuk szegezte bársonyos, aranyfényű szemét. Plaisance mozdulatlanná dermedve nézte a vadat, és bármennyire is szívesen elengedte volna magát, úrrá lett a remegésén, ha nehezen is, és ellenállt a kísértésnek, hogy sikoltozva elmeneküljön.

– Meg ne mozdulj! – súgta ismét Juss.

Mintha néhány pillanatra megállt volna az idő, miközben az állat tovább figyelte őket. Ha nem emelkedett-süllyedt volna egyenletes ritmusban az oldala, akár úgy is tűnhetett volna, hogy elszállt belőle az élet. Juss látta maga előtt, ahogy Och, a régi banda macskája, mielőtt a patkányokra vetette volna magát, hosszan, mozdulatlanná dermedve bűvölte őket, mintha csak szenderegne… Juss próbált felkészülni a támadására. Jéghideg veríték csorgott végig a hátán, és félt, hogy a homlokán gyöngyöző cseppek bele fognak folyni a szemébe. Plaisance pontosan úgy nézett ki vértelen, sápadt arcával, mint azok a gipszszobrok, amelyek az Assemblée állomáson kerültek elő. Az állat hirtelen elásította magát, majd mintha úgy döntött volna, hogy nincs félnivalója a látogatóitól, unott, kicsit álmos léptekkel visszasétált a vagonjába.

– Azt hiszem, bepisiltem… – törte meg Plaisance a peronon terjengő síri csendet.

– Valószínűleg nem volt éhes – mondta Juss, de hiába próbált mosolyogni, a rettegés nemigen akart eltűnni az arcáról.

– Megkeressük Arcot?

Ahogy bólintott, a homlokán és az orrnyergén addig csak gyülekező verítékcseppek hirtelen megindultak.

– Miért nem vetette ránk magát? – kérdezte döbbenten Plaisance, miután már alaposan eltávolodtak a folyosón.

– Mondtam már: nyilván nem volt éhes. Vagy nem eszik emberhúst… Vagy úgy gondolta, hogy nem fogunk ártani neki… Ki tudja, mi járhat egy ilyen bestia fejében…

– Azon agyaltam, hogy mi volt… mi lehetett az a furcsa emberszerű lény, aki lepottyant a nyílásból az előbb.

– Inkább pókra hasonlított, mint emberre, de amikor a szemébe néztem, kirázott a hideg.

– Szerinted élt? – kérdezte Plaisance halálra vált arccal.

– Azt hiszem, igen… A szeme olyan… Olyan… Na, milyen volt…? Hogy is mondják?

– Kifejező volt?

– Te meg honnan tudsz ilyen szavakat?

– Irie-től, Daub nőjétől tanultam.

– Kifejező… Igen, ez az. Nem olyan volt a szeme, mint a halottaké, mert azoknak nem kifejező a tekintete…

Szótlanul lépdeltek egymás mellett, amíg ki nem értek egy rosszul megvilágított térre, ahonnan újabb folyosók nyíltak.

– Vajon melyiken mehetett? – kérdezte a nájt.

– Mondtam már, éles a szimata, majd ő megtalál minket.

– Az nem biztos. Még olyan kicsi…

– Ösztönösen elmenekül, ha veszélyt érez… Ha állandóan utána rohangálsz, a végén el fogunk tévedni. Egymásra nagyobb szükségünk van, mint nekünk rá vagy neki ránk.

A hüvelyk- és mutatóujja közé csippentette a kislány állát, és finoman felemelte az arcát, hogy a szemébe nézzen.

– Érted?

Plaisance először kelletlenül húzta a száját, de végül megadta magát, és egy hunyorítással jelezte, hogy igen, érti.

– Ha majd magától visszatalál hozzánk, te is rájössz, hogy képes egyedül boldogulni, és nem fogsz többet aggódni – tette hozzá Juss –, és akkor talán nem fogom elveszíteni a feleségemet, még mielőtt felnőnénk…

A jól sikerült tréfa után elégedetten felnevetett, Plaisance viszont meg sem rezdült, komoran nézett maga elé.

– Irie azt mondta, hogy aki magára hagyja az állatait, az végül a családját is el fogja hagyni – jegyezte meg epésen.

– Attól még, hogy ismert egy csomó szót, rengeteg hülyeséget beszélt összevissza.

Halk morgást hallottak.

– Arc! – kiáltott fel a nájt, és az egyik folyosóra mutatott. – Onnan jött!

Plaisance sehova sem nézve nekiindult a folyosónak, Juss pedig, akinek szokás szerint nemigen maradt más választása, követte. Az első lépcsősor meredeken ereszkedett alá a teljes sötétségbe, majd nekivágtak a következőnek, ahol az eleinte csak gyengén derengő fény fokozatosan erősödött, ahogy egyre feljebb értek. Egy olyan hatalmas csarnokba értek, amelynek a mennyezete mintha ragyogó oszlopokon nyugodott volna. Olyan erős volt a fény, hogy néhány pillanatra le is kellett hunyniuk a szemüket. Amikor Juss alaposabban is körülnézett, látta, hogy a fény valójában egy furcsa fekete anyaggal borított áttetsző tetőszerűségen át érkezik. Különös formák bontakoztak ki a szeme előtt, a leginkább a Metró 2033 veteményeseiben termesztett hínárok és egyéb növények gyökérzetére emlékeztettek… Hatalmas, ágas-bogas, kibogozhatatlanul összefonódó gyökereket látott, és széles, szürkészöld levelű növényeket, amelyek helyenként kétembernyi magasra szökve hajtottak ki a földből.

– Azt hiszem, nagyon közel vagyunk a felszínhez – bökött Juss a mennyezetre. – Azt hiszem, csak ez a plafon választ el tőle…

– Szerinted veszélyes itt?

Egy pillanatra az egyik fényoszlopra néztek… Mintha csillogó részecskék lebegtek volna benne.

– Igen. A régiek szerint azok a mocsokságok, amik belülről zabálnak fel minket, annyira kicsit, hogy nem is látjuk őket.

Hirtelen megmozdultak a harminclépésnyire magasodó szürkészöld levelű növények.

– Mi a….

Egy világos színű gombolyag bukkant fel a gyökerek, a szárak között, és egyenesen feléjük tartott.

– Arc! – kiáltott fel Plaisance.

A kölyök egy szürke és kétségbeesetten kapálódzó valamit tartott a szájában. Odarohant hozzájuk, és mintha csak valami ajándéknak szánná, letette a lábukhoz az általa elejtett állatot, ami egy patkány volt, legalábbis annak látszott, ám kétszer-háromszor akkora volt, mint a szokásos példányok, és a szőre is hosszabbnak, sötétebbnek tűnt. A füle alatt tátongó hatalmas és vérző seb ellenére a rágcsáló menekülni próbált, de esélye sem volt, mert Arc fogai erősen szorították a hátsó lábát.

– Ezt nekünk hoztad? – kérdezte Plaisance.

Az Arc pofáján és szügyén látható vércseppek és apró húscafatok tanúsága alapján úgy tűnt, hogy ő már alaposan belakmározott.

– Mihez kezdjünk ezzel a döggel? – dünnyögte Juss. – Nincs semmink, amin megsüthetnénk…

– Csináljuk azt, amit Arc – javasolta a nájt.

– Együk meg nyersen?… A francokat! Ha csak rá gondolok, elokádom magam…

– Vagy ez, vagy az éhhalál.

Juss elnézte a bődületes méretű patkányt, ami még mindig kétségbeesetten igyekezett menekülni a kölyök máris félelmetes állkapcsának a szorításából.

– Igazad van – bólintott. – Nincs más választásunk.

Előhúzta az övébe dugott kését, leguggolt Archoz, a patkány nyakához illesztette a penge hegyét, és egyetlen gyors mozdulattal beledöfte. Az állat torkából dőlni kezdett a vér, és amíg volt benne erő, veszettül kapálódzott a lábával. Amikor már nem mozdult, Arc elengedte, majd mivel ő már megtette a magáét, elvonult, és lehevert a gyökerek közé szunyókálni.

Plaisance leült Juss mellé, és nézte, ahogy elkezdi megnyúzni az állatot.

– Életemben nem láttam még ilyen patkányt – mondta, miközben Juss az állat nyakától indulva lefejtette a szürkés bundát.

– Lehet, hogy igazándiból nem is patkány, csak valami közeli rokona. Amilyen zsíros, megsütve biztos jó omlós lenne a húsa. Amúgy bőven akad olyasmi, amiből tüzet rakhatnánk, csak valahogy meg is kellene gyújtani…

– Hol akarsz itt ilyesmit találni?

– Hatalmas ez az állomás, biztos van egy-két parkoló a közelben, és szinte mindig akad öngyújtó vagy gyufa az autókban. A srácok a bandából mindig azt mondták, hogy akár két követ összedörzsölve is lehet tüzet gyújtani, de ez szerintem baromság…

Nyersen gyötörték magukba a húst, a legkönnyebben rágható részekkel, a májjal és a szívvel kezdték, majd az izmokkal fejezték be, amelyeken jó sokat kellett rágódniuk, mielőtt lenyelhették volna. A hús enyhén kesernyés utóízt hagyott a szájukban, de nem volt vészesen kellemetlen.

– Hát, a Jobbpart ne sirassa, olyanok lettünk, mint a vadállatok… Végül Arc idomított magához minket.

Juss letörölte az állát a kézfejével, és közben azt leste, hogy mit szól Plaisance a poénjához, de az nem nevetett, sőt el sem mosolyodott, egyszerűen csak vetett rá egy elgyötört pillantást, és tovább rágódott a patkány combján.

– Minél gyorsabban meg kell oldanunk, hogy magunk is képesek legyünk előteremteni azt, amire szükségünk van. Mármint nekem, mert ez férfimunka.

– Nincs olyan, hogy ez kifejezetten valakinek a dolga, ez mindenkire tartozik – tiltakozott Plaisance. – Ha nem lennél itt, akkor is meg kellene oldanom valahogy.

– Persze, de hát itt vagyok… Én leszek a férjed, és az én dolgom, hogy ellássam, megvédjem a családot.

Úgy érezte, Plaisance megneheztelt rá, mert amikor rápillantott, mintha haragosan pattogó szikrákat látott volna a szemében.

– Juss, ha azt hiszed, hogy ölbe tett kézzel ülök majd, baromira tévedsz. Megígérted, hogy megtanítasz lőni. Nekem is védelmeznem és táplálnom kell majd a gyerekeimet. Te magad mondtad, hogy egy csapat vagyunk, egy csapatban pedig nincs olyan, hogy egyvalaki foglalkozik mindennel, a másik meg csak nézi, és nem csinál semmit, szóval ha a feleséged leszek, azt akarom, hogy mindenen osztozzunk.

– Ha a feleségem leszel? Hirtelen mintha nem lennél már annyira biztos a dologban…

– Akkor leszek a feleséged, ha megígéred, hogy úgy nézel rám, mint egy igazi társra, nem pedig úgy, mint valami törékeny és oltalomra szoruló csöppségre.

Juss kiköpte a falatot a szájából.

– Te meg honnan veszed ezeket a dolgokat?

Plaisance elszánt és szigorú pillantást vetett rá.

– Szerinted én nem vagyok képes gondolkozni?

– Ugyan már, de mégis…

– Daub bandájában a nők állandóan panaszkodtak a férfiakra, hogy azok mekkora barmok, meg hogy nem is érdekli őket, hogy a társuk mit gondol, mit szeretne. Őket hallgatva jöttem rá, hogy tök felesleges siránkozni, hogy sokkal jobb rögtön az elején tisztázni a dolgokat a férfiakkal, hogy aztán, a későbbiekben senkinek se legyen oka panaszra. Te nem így gondolod, Juss?

A fiú elmosolyodott. Alaposan belenyúlt, igencsak kardos menyecskét sikerült összeszednie. Végül is persze nem volt az egészben semmi meglepő, hiszen annak idején Daub nyilván nem véletlenül nevezte a banda legjobb fürkészének.

– Főleg ahhoz nincs kedvem, hogy ellenkezzek veled, Plaisance, túl fárasztó… Szóval, úgy lesz minden, ahogy te akarod. Ha találunk fegyvert, egyből megtanítalak lőni, ahogy ígértem.

– Azt mondod, hogy a férfi dolga gondoskodni a családról, de még nem is vagy férfi…

Amikor a nájt meglátta Juss elkenődött ábrázatát, sietve hozzátette:

– Ne vágj már ilyen képet, Juss! Csak vicceltem, te magad mondtad, hogy nem vagy még férfi, én viszont úgy gondolom, hogy de bizony, az vagy, egy igazi nagymacskaölő, és nem akarnék senki mással lenni, csak veled.

A sötétség elűzte a fényt, ugyanúgy, ahogy korábban az vette át az ő helyét. Juss nem értette, hogy miért és hogyan zajlik ez a csendes, fokozatos és feltartóztathatatlan helycsere, hiszen annak ellenére, hogy régebben rengeteg olyan helyen kalandozott a bandával, amely távol esett a Balpart bevett útvonalaitól, még nem találkozott ezzel a jelenséggel. Ekkora fényhez egyetlen hihetetlenül erős vagy nagyon sok, egyszerre világító lámpára volt szükség. A Montparnasse vagy Kis-Kína legerősebb fényszórói talán képesek lettek volna egy teljes állomást bevilágítani, de egyszerre többet az őket összekötő folyosókkal együtt biztos hogy nem, és az olyan hatalmas terekkel sem boldogultak volna, mint amilyen az a gyökerekkel teli csarnok volt, ahova Arc vezette el őket.

Eltelve és kissé émelyegve a nyers hústól úgy döntöttek, hogy amíg vissza nem tér a fény (ha egyáltalán visszatér), behúzódnak a búvóhelyükre. Mielőtt bezárkóztak volna, az egyik szomszédos teremben, amelynek a rozsdamarta zárja végül engedett a rohamaiknak, találtak egy öngyújtót az egyik íróasztal fiókjában. Ha elforgatták az aprócska, recés kereket, fellobbant az idegesen lobogó láng. Nyilván arra használták, hogy rágyújtsanak vele, mert egy fél doboz cigaretta is hevert a fiókban kallódó ceruzák és egyéb apróságok között. Juss ki is próbálta, de a szörnyűséges, penészízű füsttől egyszerre kezdett köhögni és könnyezni, amit látva természetesen Plaisance is kedvet kapott a dologhoz.

A környéken portyázó állatok üvöltéseibe még a kuckójuk falai is bele-beleremegtek. Nem csak dühödt morgások, bömbölések zavarták fel a csendet, de a megtámadott állatok rettegő nyüszítése és halálhörgése is behallatszott, és olyankor ezek a félelmetes hangok még Arc hortyogását és Plaisance egyenletes szuszogását is elnyomták. A sötétséggel együtt nőtt a veszély és a félelem is (és nem csupán a látás képességétől megfosztott Juss érezte így), mivel a sötétben tökéletesen tájékozódó ragadozók csak a sötétség leszálltára vártak, hogy vadászni induljanak. A kislány hozzásimult, mintha a vacsora közben tett kijelentései dacára, igenis szüksége lett volna arra, hogy a biztonságos, megnyugtató testmelegben kucoroghasson. Juss nem mindig tudta, hogy miként reagáljon a társa időnként zavarba ejtő viselkedésére. Azon töprengett, hogy mit is várhat tőle igazán a lány. A provokatív, gunyoros megjegyzései valahogy nem illettek a korához, és olyan benyomást keltettek, mintha már egy kész nő lakna a még gyermeki testben. Juss határozottan úgy érezte időnként, hogy a lány olyan játékra hívja, csalogatja, amilyenre még egyikük sem áll igazán készen. Plaisance gyerek volt még, és mint minden gyerek, ő is minél hamarabb szeretett volna felnőni, Juss viszont úgy érezte, hogy egyáltalán nem kellene a felnőtteket majmolniuk. Azok a gyerekek, akiket eladtak a gazdag és perverz balparti vevőknek, olyanok voltak, mint az elfuserált marionettfigurák, ahogy azok a társaik is, akiket bizonyos állomásokon már háromévesen munkára fogtak, nagy súlyok cipelésére kényszerítettek, pedig a csontjaik még nem álltak készen erre, és a testük egy életre tönkrement, eldeformálódott. Juss azon is eltöprengett, hogy nem kellene-e visszamenniük a kőfejtőbe Sa Mához és a smasszokhoz, aztán egy alkalmas pillanatban lelépni tőlük, és tájékoztatni Ta Lit a fantasztikus felfedezésükről. Úgy érezte, hogy az újonnan talált állomás túl nagy, és a rengeteg itt élő vadállattal, a résből eléjük zuhanó szörnyűséges emberszerű pókkal együtt túl veszélyes is a számukra. Ha találtak volna fegyvereket, lőszert, gyertyákat és lámpákat, esetleg képesek lettek volna szembenézni a folyosókon, a peronokon, a vízen és a síneken rájuk leselkedő rengeteg veszéllyel, de így?

Eldöntötte: ébredés után azonnal indulnak. Minden bizonnyal meg kell szabadulniuk majd Arctól, akiről rövid időn belül ki fog derülni, hogy nem fér össze az emberekkel. Előre érezte, nem lesz könnyű meggyőznie a nájtot, hogy engedjék el a kölyköt, hadd élje a saját életét.

Elbóbiskolhatott, mert furcsa zajok riasztották fel a szendergésből. Eltartott egy ideig, mire rájött, hogy a folyamatosan közeledő zaj emberi beszéd.

27.
AZ ÉJSZAKA ÉS A NAPPAL

Az állomás hatalmasnak tűnt, de az egyre sűrűbb sötétségben botorkáló Aube és szerencsétlen kísérője nem is igazán tudta felmérni a helyet. Sokáig gyalogoltak egy kihalt folyosón, mielőtt meglátták volna a távoli szürkés derengést, amit aztán rövid időn belül elnyelt a sötétség.

– Nem ismerem ezt a rohadt helyet – dünnyögte Lon.

– Én sem.

– Mi van, ha ez egy eddig ismeretlen állomás…

Félelem volt a hangjában, mert az ő számára az ismeretlen állomás egyet jelentett az ismeretlen veszéllyel. Ahogy Aube-ot és Royt, őt is elkapta a vihar, és ugyanazon a peronon tért magához, ahol a lány. Az első riadalom elmúltával – Lon elsőre azt hitte, hogy Aube egyike azoknak a szörnyűséges teremtményeknek, amik a legenda szerint a Szajna mélyén élnek – úgy döntöttek, hogy együtt derítik fel a környéket. Mivel egyikük sem volt nájt, csak egy lépés távolságot tartottak, és beszélgettek, nehogy elveszítsék egymást. Lon, aki foglalkozására nézve halász volt, egy pillanatra sem vált meg a késétől, amit egy erős bőrtokban hordott az övén, és így a viharban sem veszített el.

– Legalább meg tudom védeni magunkat, ha megtámadnak.

– Megtámadnak? Ki?

– Egy ember vagy egy vadállat… Mit tudom én, mik kódorognak itten, ezekben a nyomorult alagutakban.

A semmiből előderengő halványnál is halványabb fényben érték el az első peront, ahol iszonyú bűz fogadta őket.

– Dög- és szarszag – jegyezte meg a halász.

Aube-nak hirtelen eszébe jutott Roy. Az ő csiszolt, már-már túlfinomult stílusa, fiatalos alakja, a leszidott gyerekére emlékeztető kétségbeesett arckifejezése, és – hiába volt Roy időnként kifejezetten idegesítő, ő mégis elsősorban csodálta – hirtelen mélységes szomorúság töltötte el. Nem bízott abban, hogy a fiú élve került ki abból a gyilkos örvényből, ami a folyó mélyére ragadta őket, mert akkor valószínűleg őt is ugyanott vetette volna ki magából a víz. A fiatalember nyilván nem jutott ki a vízből; beszorult egy kő alá, belegabalyodott egy növénybe vagy beütötte a fejét a megvadult bárkába. Soha többé nem láthatja a mosolyát, amit mindeddig makacsul szánalmasnak gondolt, most viszont már kedvesnek látott; a sötét szemét, ami időnként olyan riadtan verdesett, mint egy foglyul ejtett éjszakai lepke; soha többé nem kell elviselnie a duzzogását, ami érdekes módon, mindig akkor jött rá, amikor ő megpróbálta kiengesztelni, és soha többé nem fogja próbára tenni Roy amúgy határtalan türelmét azzal, hogy elidőzve egy-egy szöveg felett, tucatjával zúdítja rá a kérdéseket… És… És soha többé nem kell legyűrnie magában a hirtelen feltörő vágyat, hogy megcsókolja. Aube keserűen bánta már, hogy gyakran ostobán viselkedett vele, hogy a gonoszkodásával és a gúnyos megjegyzéseivel annyiszor a földbe döngölte, hogy felpiszkálta benne a vágyat csak azért, hogy még inkább semmibe vehesse. A kedvessége tette sebezhetővé Royt, Aube pedig sértett nőként ki is használt minden egyes kínálkozó alkalmat, hogy beletiporjon a lelkébe. A macska mindig a védtelen egérre vagy patkánykölyökre támad, sohasem a vérebeket veszi üldözőbe. Lon csillogó tekintetéből, vaskos, illetlen tréfáiból, nehezen félreérthető célzásaiból világossá vált, hogy ő inkább a veszett kutya kategóriába tartozik – az, hogy alapvetően gyáva volt, csak még veszedelmesebbé tette –, és csak arra vár, hogy az első adandó alkalommal rávethesse magát. Aube tudta, hogy ez valószínűleg akkor fog bekövetkezni, amikor Lon már biztonságban érzi magát, és úgy gondolja, hogy nincs már szüksége segítségre. Aube készült a végzetes pillanatra, és ide-oda járatva a szemét kereste azt a valamit, azt a követ, fémdarabot, amit majd fegyverként forgathat. Ha kell, a fogát fogja használni; a felhúzó ember nyomorúságos halála óta tudta, hogy az is veszedelmes és hatásos eszköz lehet.

Iszonyú bömbölés zilálta szét a csendet.

– Azt a Jobbpartját! Ez meg mi volt? – kérdezte riadtan Lon.

– Egy vadállat…

– Azt hallom, hogy egy állat, de sem kutyának, sem egyetlen balparti bestiának nincs ilyen hangja.

Mintha csak az elsőre válaszoltak volna, újabb üvöltések harsantak egyszerre több helyről is, és nagyon úgy hangzott, mintha olyan állatoktól származtak volna, akikkel élő emberfia nem találkozott még a Balparton.

– Mintha egy egész falka lenne – súgta Lon.

– El kellene bújnunk – javasolta Aube.

– Hova? Ezen a nyomorult helyen az orráig sem lát az ember. Legalább a kurva lámpám meglenne még…

Halk zörejeket hallottak a közelből: csattogó, csikorgó fogak, surranó léptek… Ezek a neszek minden vonyításnál, üvöltésnél félelmetesebbek voltak. Aube gyorsan számba vette azokat az állatokat, amelyeknek a fényképeit látta a könyvekben. Roy elmagyarázta neki, hogy mi a különbség a húsevők és a növényevők között… Ezek minden bizonnyal a húsevők közé tartoznak, és minden bizonnyal nagy testű ragadozók lehetnek. Nem tigrisek vagy medvék, mert azok egyedül vadásznak, inkább hiénák, farkasok vagy esetleg oroszlánok… A hiénák üvöltése viszont, azt írták a könyvek, nagyon hasonlít az emberi kiáltozásra. A farkasok pedig úgy vonyítanak, mint a kutyák… Úgyhogy maradnak az oroszlánok… Csakhogy oroszlánok nem éltek a Metró 2033 felett egykor terpeszkedő városban, az ő természetes élőhelyük a szavanna volt azon a földrészen, amit… hogy is hívtak? Elfelejtette a nevet. Hogy kerülnének ide ezek az állatok? Hirtelen eszébe jutott, hogy Roy mesélt azokról a helyekről az egykori városokban, ahol rácsok közé zárták az állatokat, és mutogatták őket az embereknek, egy kicsit úgy, ahogy a felszínre taszításra ítélt bűnösök ketreceit is hagyták jó ideig billegni az Indulási csarnok felett, hogy a tömeg kedvére kibámészkodhassa magát.

– Mire várunk? – dörmögte Lon.

Jó kérdés volt. Aube úgy érezte, rájött, hogy miféle ragadozókkal állnak szemben, de arról persze fogalma sem volt, hogy miként lehetne elkerülni őket.

– A büdös francba, azt sem tudjuk, hol vagyunk…

A halász állandó szentségelése kezdett Aube idegeire menni. Ütemes zajt hallottak a sötétben.

– Jönnek! Mindjárt ideérnek… – nyelt hatalmasat Lon.

– Ez inkább…

…léptek zaja… mintha egy ember futott volna feléjük.

– Roy? – kiáltotta Aube reménykedve.

Egy árny bukkant elő a sötétből, és egyenesen feléjük tartott.

– Ne közelíts, mert kicsinállak! – üvöltötte Lon.

– Nem Roy vagyok – válaszolta egy még szinte gyermeki hang. – Jussnek hívnak… Meghallottalak titeket… Nagymacskák mászkálnak mindenfelé. Gyertek velem, elviszlek egy biztos helyre.

– Honnan tudjam, hogy nem próbálsz meg… – kérdezte izgatottan Lon.

– Fogd be! – szólt rá Aube. – Menjünk vele!

– Maradjunk egymás közelében – mondta Juss. – A nájtom alszik éppen, úgyhogy alig látok. Csak egyenesen kell mennünk a nagymacska hullájáig…

Surrogó hangokat hallottak a hátuk mögött, egyre szaporábbá, egyre hangosabbá váltak.

– Gyorsan, itt vannak a nyakunkon!

Kis híján felbuktak a halott állatban, úgyhogy a már-már ugrásra készülő ragadozók közelségét érezve olyan gyorsan kerülték meg, ahogy csak tudták.

– Itt vagyunk! – kiáltotta Juss.

Aube követte a vezetőjüket, és beugrott a sötét nyílásba. Ha jól érzékelte, egy aprócska szobába jutottak. Hallotta, ahogy Lon ott liheg szorosan a nyomában, aztán becsapódott mögöttük az ajtó, és végül egy zár is kattant.

– Mi történt, Juss? – kérdezte egy gyerekhang. Vad bömbölés, majd tompa puffanás volt a válasz. Aube szinte látta, ahogy a nyomukban járó fenevad nekivetette magát az ajtónak, és bár az beleremegett, recsegett-ropogott, de állta a sarat. Ezután kaparászást lehetett hallani, egy vagy több bestia a karmaival próbált meg rést ütni az ajtón.

– Látsz valamit, Plaisance? – kérdezte Juss.

– Nem tudnak kárt tenni benne – válaszolta a kislány.

– Nem fog sikerülni nekik, nem olyan erősek, mint az a hatalmas macska.

Tartott még egy ideig a kaparászás, aztán, ahogy Juss megjósolta, a vadállatok feladták, és ismét elcsendesedett a környék.

– Mik ezek a rohadt bestiák? – kérdezte Lon.

– Valamiféle macskák, csak tízszer nagyobbak – felelte Juss.

– Azt hiszem, oroszlánoknak hívják… hívták őket – szólt közbe Aube.

– A Balpart melyik részén vagyunk? – nézett rájuk a halász.

– Egy új állomáson… Nagyon nagy és mindenféle vadállatok lakják…

– Akkor ti mit kerestek itt?

Volt valami bizonytalan, mégis fenyegető felhang Lon kérdésében.

– Ez meg mi?

Plaisance válaszolt.

– Arc, egy kölyök, akinek megöltük a szüleit, és aki mellénk szegődött.

– Egyszerűen csak utánunk jött – pontosította Juss. – Ő vezetett ide minket, erre az állomásra.

– És miféle vadállat ez? – kérdezte nyugtalanul Aube.

– Olyan, amilyet eddig még nem is láttunk. És maguk hogy keveredtek ide?

– Én egy bárkával voltam a Szajnán, kitört a vihar, a hatalmas hullámok felborítottak, az örvény a mélybe rántott, és aztán egy peronon tértem magamhoz félholtan. Amúgy Aube-nak hívnak.

– Velem is ez történt – tette hozzá a halász. – Ugyanazon a peronon tértünk magunkhoz, onnan aztán egy alagúton jutottunk ide. Lon vagyok. Hol találtátok ezt a kis dögöt?

– Egy kőfejtőben…

– Mi az istent kerestetek ott?

– Egy fegyverkereskedő banda tagjai vagyunk… Együtt dolgozunk Plaisance-szal, ő nájt, én pedig fürkész…

– Rohadék kószanépek vagytok, akik kirabolják az embereket, és aztán továbbadják a szajrét a kereskedőknek?

– Kószák vagyunk, de nem a tolvaj fajta, mi inkább kutatunk és felfedezünk.

– A patkány az csak patkány…

– Nélkülük már rég megzabáltak volna az oroszlánok – szólt közbe Aube.

A halász dünnyögött még egy sort, aztán elhallgatott.

– Az lenne a legjobb, ha aludnánk valamennyit, amíg ki nem világosodik.

– Ezt hogy érted? – kapta fel a fejét Aube.

– Már kétszer is kivilágosodott, amióta itt vagyunk. Olyan, mintha fentről jönne a fény, és sokkal erősebb, mint a Balpart összes zseblámpája együttvéve.

– Esetleg lehet, hogy a…

– Mi van?

– Semmi. Hagyjuk! Először lássuk meg, hogy visszatér-e a fény, amiről beszélsz.

A fény visszatért. Kezdetben nagyon gyengén, alig érzékelhetően szivárgott az ajtó résein át, aztán – mintha kicsit tartott volna a sötétségtől, aminek a helyét készült átvenni – lassan kúszva beborította a szoba padlóját, végül pedig a mennyezet addig láthatatlan repedésében is megjelent. A szobát lassanként bederengő félhomályban tökéletesen lehetett látni, kivehetővé váltak a formák.

Aube arra ébredt, hogy valami melegség cirógatja az arcát. Nehezen aludt el a vadállatok támadása után, egyszerre érezte magát kimerültnek és feszültnek. Rettenetesen szerette volna, ha Roy ott lehet mellette, és együtt fedezhetik fel az állomást, ahol – ha hinni lehetett Jussnek – ugyanúgy váltakoztak az éjszakák és a nappalok, mint a felszínen. Nem csak Roy tudása hiányzott, hanem a szerelmes, vágyakozó tekintete, a figyelmessége, a kedvessége… egész egyszerűen a lénye, az, hogy ott van mellette.

Kinyitotta a szemét. Egy fekete, nedves orr szimatolta körbe az arcát, egy fekete szempár meredt rá kíváncsian, felette pedig két hegyes fül meredezett ugyanolyan fehéren, amilyen a lény fejét és nyakát borító bunda volt. Megijedni sem volt ideje.

– Hagyd aludni, Arc!

A nájt kislány hangja volt… Hogy is hívják? Igen, Plaisance. Aube felült, de az állat kissé hirtelennek találhatta a mozdulatot, mert egy félig ijedt, félig dühös mordulással hátraszökkent. Aube alaposan megnézte, és azonnal felismerte benne azokat a hatalmas vadállatokat, amelyekről veszélyeztetett fajként külön fejezet szólt az egyik könyvben. Plaisance-ra nézett, aki Arc mellett kuporgott, és az állat szaporán emelkedő-süllyedő oldalán nyugtatta a kezét.

– Azt hiszem, ez egy jegesmedve – jelentette ki Aube. – Mármint egy kölyök, egy jegesmedvebocs. Ez a faj annak idején a sarki jégmezőkön élt.

A kislány ráncba futó homlokát, hunyorgó szemét látva Aube hirtelen rájött, hogy a nájt valószínűleg egyetlen szavát sem értette. Legalább négy olyan kifejezés szerepelt a mondatában, ami tökéletesen ismeretlen volt egy metrólakó számára: jegesmedve, bocs, annak idején, sarki jégmező. Nem feledkezhet meg arról, hogy olyan emberekhez beszél, akik ugyanúgy nem hallottak még a felszíni életről és az emberiség történelméről, ahogy ő sem, mielőtt találkozott volna Royjal.

– Arc a felszínről származik – folytatta mosolyogva. – Ahogy mi, metrólakók is. Ahogy a ránk támadó vadállatok is. Az ő ősei is a felszínen pusztító erők elől menekültek le a metróba.

Plaisance ült a földön és valósággal itta minden szavát, Arc pedig folytatta a felderítő útját, és a kissé távolabb heverő Lon felé tartott.

– A felszín nagyon más, mint a Metró 2033 – folytatta Aube. – Égbolt van felette, vannak világos időszakok, ezek a nappalok, és vannak sötét periódusok, éjszakák, és attól függően, hogy merre járunk, mindig más és más a táj. Arc ősei északon éltek, olyan helyen, ahol a víz kőkeménnyé válik a nagy hidegben… Az ilyen vizet jégnek hívjuk.

– Húzz innen, te rohadt vakarcs!

Lon ugrásra készen állt, és a kését a vele szemben az agyarát villogtató és halkan morgó Arcra szegezte. Plaisance felpattant, hogy a medvebocs és a halász közé vesse magát.

– Állj félre, kölyök! Ez csak ránk tartozik – sziszegte Lon.

– Nem akar rosszat – kiáltotta a kislány. – Csak barátkozik veled.

– Hiába kicsi, attól még egy vérengző fenevad… Jobb elintézni, mielőtt neki támad kedve kicsinálni minket.

– Tartogasd a késed azoknak az állatoknak, amik tényleg fel akarnak falni – szólt rá Aube.

– Kuss! Nem vagy a feleségem, ha pedig az lennél, már rég megtanultad volna befogni a pofádat!

A halász elszántan megindult Plaisance és Arc felé.

– A helyedben kétszer is meggondolnám!

Lon megperdült, és Jussre meredt, aki egy furcsa tárgyat, egy majd’ két lépés hosszú görbe és hegyes, lándzsaszerű valamit szegezett rá… valami olyasmit, ami nem tesz túl jót az embernek, ha beleáll a fejébe, a nyakába vagy a mellkasába.

– Nem kellett volna felhúznom magam – bólintott a halász és békés szándékát jelezve kitárta a karját –, de arra riadtam, hogy rám vetette magát ez a dög, és könnyen elborul az agyam az efféle meglepetésektől.

Az egyre erősödő fényben Aube alaposabban is szemügyre vehette a Lont megfegyelmező fiút: elég magas volt, inas, még nem nőtt ki a kamaszkorból, az arcán már ritkás szőr pelyhedzett, sűrű és kócos volt a haja, az arca férfiasan vonzó. A tekintete tiszta és átható volt, és olyan elszántan nézett maga elé, hogy látszott, ha kell, az utolsó leheletéig harcolni fog a nála jóval erősebb és tapasztaltabb ellenféllel is. Az egyik orcáján és a nyakán futó hosszú sebhely tanúsága szerint egész kisgyermek kora óta keményen küzdött az életben maradásért, és a kóborló bandával töltött idő igazi túlélővé edzette. A halász valószínűleg ugyanerre a következtetésre jutott, mert bölcsen visszadugta a kést a tokjába.

– Csak nem fogok gyerekeket gyilkolászni, főleg olyanokat, akiknek hálával tartozom.

Aube megnyugodva, már-már derűsen pillantott körbe a sápadt fényben fürdő szobában. Eltöprengett a körülöttük zajló jelenségen, de bárhogy törte a fejét, az éjszakák és a nappalok váltakozásánál, amiről annak idején sokat beszélgettek Royjal, nem talált jobb magyarázatot. Ezek szerint a könyvek nem a levegőbe beszéltek. Valahogy felderítette a gondolat, hogy az emberiség nincs örök sötétségre kárhoztatva. A metrólakóknak, ha vissza akarnak térni a felszínre, egyszerűen figyelniük kell a felszín állapotát (Roy szerint tulajdonképpen ez volt a felszínre taszítások gyakorlati haszna), és meg kell várniuk, hogy az ottani körülmények ismét kedvezően alakuljanak. Ha ott lett volna mellette azokban a pillanatokban, Aube szélesre tárta volna előtte a karját és az ajkát, és olyan szédítő mámorban lett volna részük, amit mindaddig ő sem tapasztalt meg az ágyában megforduló férfiakkal.

– Hallottam, amit Plaisance-nak magyaráztál az előbb.

Juss időközben odatelepedett mellé, de ő annyira el volt merülve a gondolataiban, hogy észre sem vette.

– Arcról, a felszínről, a fényről és a sötétségről… Honnan tudod te ezeket a dolgokat?

– Könyvekből.

– Azokból mi nem értünk semmit!

– Volt valaki, aki értette, és megtanított engem is.

– Meg lehet tanulni az ilyesmit?

– Mindent meg lehet tanulni, Juss. Csak kell találni valakit, aki segít.

– És… ööö… te tudnál segíteni? Nekem meg Plaisance-nak?

– Előbb még nekem is fejlődnöm kellene, de igen, persze, már ha vannak könyveink.

– Vagy, ha az, aki neked segített, nekünk is megmutatja…

Aube torka hirtelen elszorult. Az ajkába kellett harapnia, hogy ne törjön ki belőle a zokogás.

– Ott… ott volt velem a bárkában, de eltűnt…

– Lehet, hogy máshol dobta ki a víz, egy másik peronon vagy egy másik állomáson.

– Erre nem gondoltam… Végül is miért ne? – bólintott Aube, de közben valami tiltakozott benne, nem akart olyan hiú reményeket táplálni, amelyekben előbb-utóbb csalódnia kell majd.

A Juss hátán keresztbe vetett görbe csontra pillantott.

– Hol szerezted?

– Egy peronon, ahol rengeteg óriási csontváz hevert… Olyan volt, mintha egy sírkamrában mászkáltam volna.

Juss szavai felidézték benne azoknak a hatalmas állatoknak a történetét, akik mindig ugyanarra a helyre vonultak el meghalni. Hol is olvasott róluk? A válasz szinte azonnal előugrott az emlékei mélyéről: ugyanabban a könyvben, amelyikben az oroszlánokat, a tigriseket, a medvéket, a hiénákat és azokat a hosszú nyakú zsíréf… zsiráfokat látta. Az egyik kétoldalas fényképen egy csapat szürke, karhosszúságú és hajlékony orrú állat szerepelt…

– Magasabbak, mint négy ember, és olyan masszívak, mint egy víztartály – magyarázta Roy lenyűgözve.

Az életük legvégéről is mesélt, az utolsó útjukról, amely egy olyan helyre vezet, amit csak ők ismernek, és ahol békésen várják be a halált. Az emberek mindent megtettek azért, hogy megtalálják ezeket a temetőket, mert meg akarták szerezni a Jusséhez hasonló nagy csontokat… az agyarakat (jutott eszébe a szó rövid gondolkodás után), hogy aztán hihetetlen áron adhassák tovább, pedig egy idő után be is tiltották az efféle kereskedelmet.

– Elefánt – mondta Aube.

– Az meg mi?

– Azt a hatalmas állatot, amelyiknek két ilyen csont lóg ki a szájából, elefántnak hívják, a görbe csontot pedig agyarnak.

– Ezt is egy könyvből veszed?

– Annak alapján, amit te meséltél, igaziak is élnek a Metró 2033-ban.

– Rengeteg van belőlük… Mármint rengeteg döglött…

– Lehet, hogy vannak még élő példányok is.

– Inkább ne! Hihetetlenül nagyok…

– Ők nem fognak vadászni ránk… Nem esznek húst.

– Hát akkor mit?

– Füvet, leveleket, növényeket, ilyeneket…

– Szóval, ha meg akarjuk nézni őket, olyan helyet kell keresnünk, ahol sok a fa meg a növény?

– Ismersz ilyen helyet?

– Egy hatalmas csarnokot, ahova Arc vezetett el minket. Átlátszó a mennyezet és átenged mindent, csak úgy dől be a sok fénynyaláb meg mindenféle gyökérzet. Olyan, mintha nagyon közel lenne a felszínhez.

– Az veszélyes. Lehet, hogy ott elér a rado… radio… szóval azok a láthatatlan valamik, amik képesek belülről felperzselni minket.

– Mi nem éreztünk semmit…

– Oda tudnál vinni?

– Igen, de csak világosban.

– Hát persze.

Arc egy mordulással jelezte, hogy Lon feléjük tart.

– Ahelyett, hogy mindenféle óriás bestiákat próbálunk meglesni egy olyan helyen, ahol akár meg is mérgezhetjük magunkat, nem lenne jobb, ha elvinnél minket egy igazi állomásra? – reccsent rájuk a halász. – Te és a kis barátnőd biztos vissza tudtok találni arra az útra, amin jöttetek.

– Ahhoz az kéne, hogy legyen kedvünk visszamenni – nézett fel rá Juss.

– Miért nincs kedvetek?

– Hát… elég sok szarság várna ránk, ha visszamennénk a Balpartra.

– Megöltetek valakit?

– Rosszabb. Az egyik kis-kínai mandarin emberével gyűlt meg a bajunk, aki arra akar kényszeríteni, hogy áruljuk el az urát.

Juss jól számolt: elég volt kiejtenie a mandarin szót, és a halász azonnal elnémult.

– Mi lenne, ha most rögtön elindulnánk abba a csarnokba, amiről beszéltél? – kérdezte Aube. – Hiszen világos van…

Plaisance-nak annyira tetszett az ötlet, hogy hangosan tapsolni is kezdett.

– Remek ötlet! Arc biztos éhes már, és én is.

– És ott van ennivaló?

– Nagy hájas patkányok nyersen!

– Hozom az öngyújtót. Megpróbálhatnánk tüzet rakni, és ezúttal finom sült hússal megtömni magunkat…

28.
A SULPICE ÉS A GERMAIN KÖZÖTT

A Gare és Placide állomás között tizenöt férfi és négy nő jelentkezett, hogy csatlakozhasson Maldora csapatához. Urm tizenkét gépkarabéllyal, hat géppisztollyal, öt automata pisztollyal és rengeteg lőszerrel tért vissza a beszerző körútjáról. Maldora nem kérdezte meg tőle, hogy kitől szerezték az arzenált, de a varenne-i ifjú ruháját borító vércseppek és az őt kísérő emberek felfokozott idegállapota arra utalt, hogy nem riadtak vissza az erőszaktól sem.

Mitch hallani sem akart a nőkről, arra hivatkozott, hogy megbízhatatlanabbak, mint a férfiak és a jelenlétük megzavarhatja a kíséret tagjait, az elnöknő azonban ellentmondást nem tűrő hangon ráparancsolt, hogy sorozza be őket, és kijelentette, hogy ezekben a nehéz időkben minden elszánt emberre szükség van, és az elszántság százszor fontosabb, mint az, hogy ki melyik nemhez tartozik vagy mennyire felel meg bármiféle, hasonlóan ostoba követelménynek. Elnézve, hogy milyen ügyesen bántak a kezükbe nyomott fegyverekkel, nyilvánvaló volt, hogy mindnyájukat kiképezték már a gépkarabélyok és a géppisztolyok kezelésére. Maldorának nem kellett ismernie a történetüket, kérdés nélkül is tudta, hogy Otre titkos hírszerző csapatához tartoznak. A négy nő teljesen magától állt be a menetoszlop közepére, kettejük az elnöknő és Ionale előtt, kettő pedig mögöttük lépkedett, mintha azt a parancsot kapták volna, hogy őket védelmezzék. Hárman alig nőttek még ki a kamaszkorból, a legerősebbnek tűnő negyedik viszont már alaposan benne járt a felnőttkorban. A férfiak többségében fiatalok voltak, és a soványságuk, a szakadt és mocskos ruházatuk alapján nyilván a legszegényebb rétegekből származtak. Nem meggyőződésből csatlakoztak a kísérethez, hanem abban a meglehetősen földhözragadt reményben, hogy megtömhetik a hasukat, és fegyverrel a kézben talán némi tiszteletet vívhatnak ki maguknak.

– Az újoncaink az első puskalövésre szét fognak szaladni, mint a riadt patkányok – súgta Urm Maldora fülébe, miközben éppen a Placide-on haladtak át.

– Az emberek időnként meglepő dolgokra képesek – torkolta le Maldora mosolyogva.

– Mint te, úrnőm. Te is meglepsz minden pillanatban.

– Nem ábrándultál még ki belőlem?

Urm rámosolygott ragyogó arccal, majd ismét elfoglalta a helyét a menetoszlop végén. Maldora a szeme sarkából figyelte Ionale-t, és a rengeteg gyertya erős fényénél látta, hogy a lány arcán még mindig szomorúság ül. Amióta találkoztak Otre-ral és Ésiával, a jósból eltűnt a gyermeki gondtalanság. Úgy tűnt, sötét gondolatok gyötrik, és tovább emészti magát a tanácsosnőnek és nevelt lányának a sorsát illető jóslata miatt. Maldora képtelen volt felfogni, hogy Otre, aki mindenkinél jobban ismerte a jósok képességeit és hatalmát, miért nem vette komolyan Ionale szavait. Pedig az óvatos és megfontolt tanácsosnő nem tűnt olyannak, aki semmibe veszi az efféle figyelmeztetéseket. Lehetséges persze, hogy csak színlelte a nemtörődömséget, mert nem akart felesleges terhet rakni az elnöknő vállára… És az is elképzelhetőnek tűnt, hogy elfogadta a sorsát, és úgy gondolt a maga és Ésia életére mint a Szövetség győzelméért fizetendő árra. Lehetséges, hogy magát is a régi világ azon képviselői közé sorolta, akiknek el kell tűnniük. Maldora szíve összeszorult, és úgy érezte, ez az egyetlen értelmes magyarázat Otre viselkedésére, és nyilván ez állt Ionale múlni nem akaró szomorúságának a hátterében is.

A placide-i peron végére érve Mitch megállította a menetoszlopot, és parancsot adott arra, hogy álljanak tüzelésre készen. Robbanások, lövések, kiáltások hallatszottak az alagútból, amelyben csak a fel-felvillanó torkolattüzek fénye cikázott át időnként a mindent elborító sötétségen. Heves csata zajlott a Montparnasse és az Odéon állomáscsoportot összekötő folyosóban.

– Fedezékbe! – üvöltötte a kapitány.

A kis csapat a peron és az alagút találkozásánál található kiszögellés mögé húzódott be. Időnként megpattanva, veszélyesen gellert kapva a síneken lövedékek süvítettek, fütyültek a fővágány árkán végigzuhogó golyózáporban. A pánikba esett placide-iak a zokogó gyerekeiket a karjukba kapva, eszeveszetten rohantak elő a ponyvából és kötelekből összerótt hajlékaikból, hogy a közeli folyosókon keressenek menedéket.

Két fehér zubbonyos, pisztolyt szorongató férfi bukkant elő az alagútból a sínek között, felszökkentek a peronra, és bevetették magukat a rémülten menekülő emberek tömegébe.

– Parn katonái – súgta Urm.

– Ki a fenével harcolhatnak ezek a rohadékok? – kérdezte Mitch.

Maldora úgy érezte, hogy tudja a választ. Amint azt Otre ígérte, az emberei akcióba léptek, és megtámadták az egyházi gárdát, és rövid időn belül számos, az ittenihez hasonló összecsapás fog még kibontakozni az állomáscsoport teljes területén. A Parn főpásztor és Augir környezetébe beépült emberek ezekben a pillanatokban próbálhatnak meg végezni a két férfival, hogy lefejezzék, megbénítsák a Felemelkedést. A Montparnasse egy időre fegyverropogástól, csatakiáltásoktól és a haldoklók hörgésétől lesz hangos; az olvadt viasz, az ürülék, a vizelet és az edényekben rotyogó ételek megszokott, már-már otthonos szagát pedig a lőpor és a vér bűze fogja elnyomni… Maldora az Invalidusokon és a Bacon már átélt hasonlót, amikor alig belépve a felnőttkorba nem maradt más választása, mint hogy leszámoljon az ellenségeivel. Azoknak a küzdelmeknek a léptéke és tétje messze elmaradt a Montparnasse-on zajló küzdelmekétől, de azokat a napokat is ugyanez a szag, a félelem és a szenvedés szaga lengte be.

– Induljunk! – javasolta Urm.

– Nincs rá okunk – vetette ellene Mitch.

– Csak nem akarunk itt vesztegelni az idők végezetéig…

– A csata végéig bőven elég lesz.

A kapitány Maldorához fordult, aki néhány lépésnyire lapult a falhoz a női testőrsége gyűrűjében.

– Hacsak a Bac elnöke nem adja parancsba, hogy avatkozzunk be…

Hirtelen sötétebb lett, mert rengeteg gyertya kialudt a pánikba esett tömeg menekülése közben.

– Nem mozdulunk, amíg nem csillapodik a helyzet – jelentette ki Maldora.

– És ha nem fog? – kérdezte Urm.

– A csaták előbb-utóbb mindig véget érnek.

Az ifjú varenne-i nem adta fel, heves mozdulattal az alagútra mutatott.

– Mivel a gárdisták a mi ellenségeink is, szerintem elvárható lenne, hogy a segítségére siessünk azoknak, akik harcba szállnak ellenük.

– Azzal segítünk a legtöbbet, ha nem lépünk közbe.

Urm nem értett egyet, és ez az arckifejezésén is látszott.

– Ezt nem értem, úrnőm! Magyarázza el!

Három újabb fehér zubbonyos gárdista bukkant elő az alagútból, és rohant el mellettük sehova sem nézve. A visszavonulásuk arra utalt, hogy hamarosan véget érhet a küzdelem. Akkor már csak a sebesültek segélykiáltásai zavarták meg a peronra ereszkedő csendet. Várakoztak még egy ideig, majd elindultak.

A lőpor és a vér szúrós, jellegzetes szaga töltötte be az alagutat. A néhány lépésnyivel a menetoszlop előtt járó három katona zseblámpájának a fénye helyenként nem jutott át a sűrű füstön, amellyel nem bírt el a gyenge huzat, és amely így továbbra is makacsul ott gomolygott körülöttük. Holttestek hevertek szétvetett karral vagy a végső fájdalom görcsében kucorogva… Elesett egyházi gárdisták a jellegzetes fehér zubbonyukban, valamivel távolabb pedig férfiak és nők golyó ütötte sebekkel… Maldora úgy becsülte, hogy a csata nagyjából hatvan áldozatot követelt, és a küzdő felek hozzávetőleg azonos veszteséget szenvedhettek el.

– A Felemelkedés ellen harcolók nem viselnek semmiféle címert vagy megkülönböztető jelzést – szólalt meg Mitch.

– Nem kell tudnunk, hogy kik ők – nézett fel Maldora –, szabaddá tették előttünk az utat.

– Furcsa, hogy nincsenek túlélők.

– Láttuk a túlélőket, azt az öt gárdistát. Nem elmenekültek, hanem valószínűleg a parancsnokaikat akarják értesíteni.

Az elnöknő egy pillanatra sem vette le a szemét Ionale-ról, mert attól félt, hogy a jóst meg fogja viselni a vérbe fagyva heverő holttestek látványa, de nem látott semmiféle érzelmet a kislány arcán. Urm és néhány katona a menetoszlop mögött haladva összeszedte a fegyvereket és a lőszereket. Lábbal lökdösték a síneken heverő hullákat, hogy levegyék a nyakukban lógó géppisztolyt és leoldják róluk a töltött tárakkal telepakolt derékszíjat.

Hamarosan feltűntek az Odéon-csoport első állomásának, a Sulpice-nek a fényei. Egy kihalt peronra érkeztek, ahonnan az emberek a lakásukat, gyertyáikat és a kőből vagy fémből készült tűzrakó helyeiken rotyogó vacsorájukat hátrahagyva elmenekültek. A síri csendet csak egy gyűrött takarón heverő csecsemő keserves sírása zavarta fel. A felelőtlen szülőknek, ha nem akarták, hogy a gyermekük a gyenge húsra kiéhezett patkányok gyomrában végezze, nem maradt már túl sok idejük visszajönni érte. A menetoszlop érkezése megzavarta a hirtelen elcsendesedő állomás nyugalmától felbátorodó rágcsálókat, akik addigra már szép számban odagyűltek a levegőben terjengő ételszagra.

– Legalább keressünk neki valami biztosabb helyet!

Urm nem várt Maldora vagy Mitch jóváhagyására. Négy géppisztollyal a hátán odalépett a csecsemőhöz, és bevitte a legközelebbi viskóba, ahonnan fertelmes bűz áradt. Megnézte, hogy a patkányok nem tudnak-e bemászni a ponyva alá, végül pedig összehúzta, és néhány kővel rögzítette a bejárat két szárnyát.

– Végül is nem biztos, hogy így lesz a legjobb neki – egyenesedett fel nagyot sóhajtva. – Annyira büdös van odabent, hogy még a végén abba pusztul bele…

– A bűz nem öl, a patkányok viszont igen – próbálta nyugtatni Maldora egy félmosollyal.

A rémült emberek egy közeli folyosón zsúfolódtak egymás hegyén-hátán, és hiába ült el a csatazaj, még akkor sem mertek előbújni.

– Hazamehetnek, elmúlt a veszély! – kiáltotta Urm. – Akik ott hagyták a babájukat, siessenek, mert a patkányok már sündörögnek körülötte.

Mivel a Sulpice tökéletesen érdektelen hely volt, nem vesztegették rá az időt. Ahhoz, hogy elérjék az állomáscsoport szívét, az Odéont, és meghallgatást kérjenek az ottani tanácstól, nem csak a Germain-des-Prés-n kellett átjutniuk, de az ikerállomásként szinte rátapadó Mabillonon is. Maldora nem érte be azzal, amit Otre-tól hallott, hogy tudniillik az Odéoni Tanács kedvezően viszonyul a Szövetség tervéhez, találkozni akart velük, megismerni a véleményüket, kipuhatolni a szándékaikat, és abban a biztos tudatban folytatni az utat, hogy valóban számíthat a támogatásukra. Az alagút éles kanyart írt le a Sulpice és a Germain-des-Prés között. Mitch azt javasolta, hogy küldjenek előre egy felderítőcsapatot.

– Egy kicsit beljebb könnyen csapdába eshetünk – magyarázta Maldorának.

– Az Odéon egy baráti és elméletileg békés állomáscsoport.

– Én csínján bánok a barátokkal és az elméletekkel. Inkább legyünk feleslegesen óvatosak, mint hogy kellemetlen meglepetések érjenek.

– Ahogy gondolja, kapitány.

Mitch kijelölt négy embert, előreküldte őket egészen a Germainig, a menetoszlop pedig megállt, hogy helyben várja be a visszaérkezésüket. Ha túl sokáig maradnak el, vagy lövések dördülnek, a menetoszlop harci alakzatot vesz fel, és megindul megtisztítani az utat.

A csend rövid időn belül elnyelte a négy katona lépteinek zaját, és a lámpáik fénye is elenyészett a sötétben.

Ahogy telt-múlt az idő, egyre idegőrlőbbnek tűnt a várakozás.

– Mi az istent csinálnak már?! – dühöngött Mitch.

Ionale odalépett Maldora elé, és mint mindig, amikor valami mondanivalója volt, többször is kinyitotta a száját, de egyetlen hang sem jött ki belőle, csak a nyelve hegye járt némán és izgatottan az ajkai között.

– Mi van, Ionale?

– A férfiak, akik elmentek… – dadogta a lány. – A férfiak, akik előrementek…

– Mi van velük? – kérdezte türelmetlenül az elnöknő.

Azt hitte, hogy Ionale ledermed, magába zárkózik az éles, ingerült hangtól, de a jós egyenesen a szemébe nézett.

– Elfogták őket…

– Mit csináltak velük?

– Levették a ruhájukat, most pedig kivájják a szemüket, lenyúzzák a bőrüket…

– Miket beszélsz?

Mintha csak a lány szavait akarnák alátámasztani, iszonyú, szívszaggató üvöltések hasítottak az alagút csendjébe.

– Rettenetesen fáj nekik – folytatta Ionale a gyötrelemtől eltorzult arccal. – Azok… A többiek… tévednek… Azt hitték, hogy a katonák meg akarják ölni őket.

Maldora néhány pillanatig hallgatta még az üvöltéseket. A hideg futkározott a hátán.

– Kik azok a többiek?

– Az emberek, akik itt laknak.

Az elnöknő felnézett, a tekintete Mitchet és Urmot kereste.

– Harci alakzatba! – mondta, és elszorult a torka.

– Parancsára, úrnőm!

Mitch parancsokat osztogatott. Az egymástól tízlépésnyi távolságra felálló, hármas sorokba rendeződött csapat futólépésben indult meg a Germain-des-Prés felé. A terv szerint az első sor csak közvetlenül azelőtt gyújtja majd fel a lámpákat, mielőtt eléri az állomást, és onnantól, ha kell, folyamatosan tüzel, majd ha kifogynak a lőszerből vagy elesnek, a második sor lép a helyébe, és így tovább. A kapitány a szokásaihoz híven ráparancsolt Urmra, hogy álljon be az első sorba, amit az ifjú varenne-i szintén a szokásos gúnyos mosollyal vett tudomásul. Amikor elfoglalta a helyét, lángolóan szerelmes pillantást vetett Maldorára a válla felett, ő pedig azzal a néma könyörgéssel a tekintetében viszonozta a vallomást, hogy maradjon életben. Csak remélni tudta, hogy Urmnak az újoncok iránti bizalmatlansága megalapozatlannak fog bizonyulni. A tizenegy sor, illetve a Maldorából, két női testőréből, Mitchből és Ionale-ból álló utolsó, pillanatok alatt indulásra készen állt.

– Első sor! – ordította teli torokból Mitch.

Urm és két társa nekilódult. A síneken és a talpfákon csattogó lépteik zaja rövid idő alatt elhalkult. A kapitány elszámolt tízig magában, majd jelt adott a következő hullámnak.

– Második sor!

A sötét egymás után nyelte el az újabb és újabb sorokat. Mitch a tizenegyedik után valamivel több időt hagyott, majd nagyot szusszantott.

– Gyerünk!

A távolban eldördültek az első lövések, majd gyors egymásutánban újabb és újabb sorozatok követték őket.

– Valami gubanc van – mondta a kapitány. – Maguk négyen maradjanak itt az alagút kanyar előtti részén. Ha nem jövünk önökért, menjenek vissza, és rejtőzzenek el a Montparnasse-on.

Mitch zseblámpájának fénye végigsiklott a síneken, amelyek egy idő után élesen jobbra fordulva tűntek el a szemük elől.

– A kanyar egészen közel van. Maradjanak ott – mondta Mitch.

Alaposan megnézte magának Maldora két testőrét.

– Hogy hívják magukat?

– Onve.

– Iche.

– Onve, Iche, maguk felelnek az elnöknő biztonságáért.

A két nő elszántan bólintott.

– Ha valamiért úgy érzik, hogy biztos helyre kell vinniük, ne gondolkozzanak, tegyék meg! Világos? Ön pedig, úrnőm, ellenkezés nélkül kövesse őket.

– Úgy lesz, kapitány.

Mitch reménytelenül szenvedélyes pillantást vetett Maldorára.

– Akkor hamarosan látjuk egymást… vagy, ki tudja, talán soha többé…

Eloltotta a lámpáját, hirtelen sarkon fordult, maga elé szegezte a pisztolyát, és olyan villámgyorsan tűnt el a sötétben, hogy Maldorában felmerült, csak álmodta az egészet. Zaklatottan megfogta Ionale kezét, de az rémült arccal inkább szorosan hozzásimult.

Már jó ideje elhallgatott a fegyverropogás, a kiáltozás. A három nő és a kislány feszülten figyelte a csendet, amelyet sem megnyugtató, sem aggasztó zajok, zörejek nem kavartak fel. Készen álltak arra, hogy bármelyik pillanatban elinduljanak a hatalmas és zsúfolt Montparnasse felé, ahol nagyjából észrevétlenül meghúzhatták volna magukat, és ahol nyilván számíthattak volna Otre segítségére, aki a Metró 2033 egyik, az állomáscsoport kétségkívül legnagyobb hatalmú asszonyának számított. Maldora azonban elképzelni sem tudta, hogy visszaforduljon anélkül, hogy tudná, mi lett Urmmal. Az ifjú varenne-i rövid idő alatt nagyon fontos részévé vált az életének, képtelen lett volna elviselni, hogy folyamatosan kétség és remény között hányódva emészti magát miatta anélkül, hogy tudná, viszontláthatja-e még vagy örökre elveszítette. Ha elesett a harcban, Maldora látni akarta a holttestét, hogy az utolsó porcikáját is átjárhassa a halálának a bizonyossága, hogy megsirathassa, hogy ha csak gondolatban is, de újra valósággá varázsolja azt a fantasztikus gyönyört, amit háromszor adatott meg átélnie a karjai között. A bizonytalanságnál nincs rosszabb, az apránként, alattomosan emésztené el, szívná ki belőle az életnek értelmet adó öröm utolsó cseppjét is.

– Valaki jön – súgta Onve.

A még távoli zajok lassan, ütemesen közeledtek a sötétben.

– Induljunk, úrnőm! Veszélyben vagyunk.

Maldora Ionale-ra nézett, de nem látott aggodalmat a tekintetével a sötétséget fürkésző lány arcán.

– Nem hiszem, hogy bármi fenyegetne minket – mondta.

– A kapitány parancsba adta, hogy vigyük biztos helyre – próbálkozott Onve.

Csak a lépteket hallották, fényt nem láttak, mintha annak, aki feléjük igyekezett, nem lett volna rá szüksége.

– Elnökként Mitch kapitány felett állok rangban – mondta halkan Maldora. – Tartsák készenlétben a lámpákat, hogy tüzet nyithassanak, ha az illető támadólag lép fel.

– Parancsára, úrnőm!

Egyre közelebbről hallották a lassú, bizonytalannak tűnő lépteket. Maldora kivárt még néhány pillanatot, majd elkiáltotta magát:

– Lámpát!

A fény belehasított a sötétbe. A hirtelen felbukkanó homályos alak tíz-tizenöt lépésnyire tőlük botladozott a síneken. Több géppisztoly lógott a vállán, és a ruhája, az arca, a haja és a keze is csuromvér volt.

Maldora felkiáltott, amikor megismerte Urmot, ám az öröm, hogy életben van, szinte azonnal aggodalomra váltott, mert a fiatalember csak nehezen tartotta magát. Nyilván megsebesült… Maldora odarohant hozzá. Urm megpróbálta kitárni a karját, amikor észrevette, de nem volt képes befejezni a mozdulatot, a lába rogyadozni kezdett, majd teljes hosszában elvágódott a síneken.

– Elevenen megnyúzták őket! Érted?… Ha Mitch nem állít le, ott helyben agyonlőttem volna az összeset…

Urm ült egy ideig a falnak vetve a hátát, és lassanként kezdett magához térni. Az egész testét beborító vér nem az övé volt, hanem a négy felderítőé, akiket a Germain-des-Prés lakói megnyúztak és felakasztottak az állomás mennyezetére.

– Én vágtam le őket a kampókról… Még éltek. Egyszerűen… egyszerűen…

Urm zokogni kezdett. Maldora átölelte és magához szorította. Urm akkor már nem tiltakozott, pedig néhány pillanattal korábban még elutasította azzal, hogy csak összevérezi a ruháját. Sokáig zokogott Maldora vállán.

– Fejbe lőttem őket… – zihálta. – Többet nem tehettem értük…

– Nem értem az embereket… Mi vitte rá őket erre a szörnyűségre?

– A lánykának, a jósodnak igaza volt. Azt hitték, az embereink meg akarják támadni őket. Rájuk vetették magukat, és nem hagytak nekik időt, hogy tisztázzák a helyzetet.

– Rátok már nem is lőttek, amikor odaértetek?

– Lőttek… De csak néhány fickó vette be magát az alagút két oldalára. A sorom másik két tagját lelőtték, és nem sokon múlt, hogy én is ott maradjak, de aztán befutott a következő hullám, és végül sikerült visszaszorítanunk őket. A többieknek nem volt fegyverük, úgyhogy ők ellenállás nélkül megadták magukat.

– Nagy a veszteségünk?

– Öt vagy hat ember, náluk bő tucatnyi.

Maldora az ujja hegyével letörölte Urm arcáról a vért és a könnyeket.

– Sajnálom, úrnőm, hogy úgy zokogtam, mint egy gyerek… Egy igazi férfi nem mutatja ki a fájdalmát a nő előtt, akit szeret.

– Ezt meg kitől tanultad? A nagyanyádtól?

– Ő kegyetlenül leverte volna rajtam, ha csak egy könnycseppet is ejtettem volna előtte.

– Miért te jöttél vissza értünk? Alig álltál a lábadon…

Urm megrázta a fejét, mintha csak végleg ki akarná űzni a fejéből a rémálmot, amiből még szinte fel sem ocsúdott.

– Önként jelentkeztem. Egyedül akartam lenni, eljönni onnan. Kiokádtam a belemet is. Azt hittem, soha nem érek ide…

– És most? Most hogy érzed magad?

– Jobban. Indulhatunk.

Maldora segített neki felállni, aztán, amikor látszott, hogy Urm képes lesz talpon maradni, elindultak a Germain-des-Prés irányába.

Rengetegen várakoztak az állomás mennyezetére rögzített olajlámpák fényében. Az emberek mozdulatlanul, némán álltak a peronon, miközben Maldora tízlépésenként felállított katonái fegyvert fogtak rájuk. Mitch felsegítette Maldorát a peronra, Urm pedig derékon kapta Ionale-t, és feltette az anyja mellé.

– Mit csináljunk velük? – mutatott Mitch széles mozdulattal az emberekre.

Maldora végigpillantott a tömegen, de csak teljesen átlagos férfiakat, nőket, gyerekeket látott. Némelyikük ruháján vérfoltok tanúskodtak arról, hogy az illető részt vett a felderítőként előre küldött négy szerencsétlen katona megkínzásában.

– Kísérjen a holttestekhez, kapitány!

– Nem igazán szép lát…

– Egyszerűen csak teljesítse a parancsot!

Maldora éles hangja sokáig verődött ide-oda az állomás falai között.

– Kövessen! – mondta Mitch összeszorított szájjal.

Elindult a tömeg felé, amely szétnyílt előtte, hogy utat biztosítson számára.

– Iche, Onve, vigyázzanak Ionale-ra – mondta Maldora, mielőtt követte volna a kapitányt.

– Önnel tartok – ajánlotta Urm.

– Tényleg szükség van erre?

Ahogy meglátta az ifjú varenne-i elszánt arcát, rájött, hogy valóban szüksége van arra, hogy ismét szembesüljön a megcsonkított holttestek látványával.

Kis híján rosszul lett, amikor meglátta a sátrak között kiterített négy holttestet a falra szerelt tartókon hunyorgó gyertyák fényében. A fal repedéseiből előmerészkedő fekete bogarak már ott nyüzsögtek körülöttük. Meg akarta jegyezni az arcukat, de nem volt arcuk, mindörökre névtelenül, felismerhetetlenül, az egyéni vonásaiktól megfosztva hevertek. Könny szökött a szemébe, és hirtelen megértette Urm heves reakcióját. Felkavarodott a gyomra, úgyhogy a kezét a szája és az orra elé kapva elfordult. Iszonyú, perzselő düh zsibongott végig az egész testén. Vett egy nagy levegőt, hogy képes legyen uralkodni magán.

– Most, hogy látta őket, mihez kezdjünk az emberekkel, úrnőm? – kérdezte Mitch.

– Maga mit javasol, kapitány?

– Én csak egy egyszerű katona vagyok, az efféle felelősség önre hárul.

Maldora visszafogta magát, nem akarta rajta kitölteni a dühét. Ráadásul igaza is volt, az efféle döntéseket neki kellett meghoznia. Kavarogtak a gondolatai, szomorúságot érzett, és tombolt benne a düh, a bosszúvágy. Először úgy gondolta, hogy parancsot ad a véres megtorlásra, aztán lassan lehiggadt. Otre is megmondta, hogy a változás mindenképpen véráldozattal fog járni.

– Hány emberük esett el? – kérdezte még indulattól remegő hangon.

– Tizenöt körül – válaszolta Urm.

– Az elég súlyos veszteség…

– Viccel, úrnőm? – szólt közbe Mitch. – Elnézve, hogy mit tettek a mieinkkel…

– A mieink, a másokéi… Mi a különbség? Egyetlenegy dologgal magyarázható, amit tettek, és ez a félelem. A félelem iszonytató dolgokra képes rávenni a tömegeket. Mi mit tennénk azokkal, akik ránk támadnak, hogy megöljenek minket, hogy lemészárolják a gyerekeinket, lerombolják az otthonunkat, hogy kifosszanak? Mit tettek a varenne-iek, amikor a Felemelkedés katonái rájuk rohantak?

– A felderítőink békés szándékkal érkeztek.

– Mi tudjuk ezt, kapitány, de az emberek éppen az ellenkezőjét gondolták.

– Mindez azt jelenti, ha jól értem önt, hogy nem fognak megfizetni azért, amit tettek?

Maldora Urmra pillantott, és azt látta rajta, hogy végképp az ő pártjára állt, hogy ugyanúgy, ahogy ő, amikor régen a szülei megcsonkított holtteste felett állt, a fiatalember is az igazság, a haladás, a Szövetség gondolata mellett kötelezi el magát.

– Mindez azt jelenti kapitány, hogy átadjuk őket a törvényes vezetőiknek. Az Odéoni Tanácsra bízzuk a sorsukat.

Mitch egy bosszús mordulással tudomásul vette az elnöknő döntését, és sietős, hosszú léptekkel távozott.

29.
HARCOK, FEGYVEREK, SZÖVETSÉGEK

Az első összecsapás az egyházi gárda sikerét hozta. A szemtanúk szerint nem sokon múlt, szoros volt a küzdelem. A Sulpice és a Germain-des-Prés között lezajlott csatát három gárdista élte túl, pontosabban öt, ha beleszámítjuk azt a két dezertőrt is, akire, ha elfogják őket, azonnali felszínre taszítás várt. A két oldal vesztesége tehát nagyjából harminc fő volt. Ha továbbra is ilyen ütemben fogytak volna a katonák, rövid idő alatt egyetlen fegyverforgató sem maradt volna. Parnnak fogalma sem volt arról, hogy hány ellenséges katonával kell megküzdenie a csapatainak az elkövetkező időkben. Otre valószínűleg sok hívét maga mellé gyűjtötte, és egészen addig kell újabb és újabb támadásokra számítani Montparnasse-on, amíg a tanácsosnő el nem éri a célját, és szét nem veri a Felemelkedés Egyházát, amíg sikerre nem viszi a Szövetséget. Lejhez és Otre többi ellenségéhez hasonlóan, ő is elkövette azt a hibát, hogy alábecsülte a tanácsosnőt, aki csendben, titokban, türelmesen szövögette a hálót, amely aztán számos ellenfelét foglyul ejtette. A főpásztor nem tudta, hogy Augir számára meglepetést jelentett-e az első összecsapás léptéke, hevessége vagy esetleg sejtett már valamit, mert az ő hírszerző szolgálata hatékonyabban működött. Mindenesetre a titkártól egyelőre nem kellett tartania, mert az operációja után nyilván szüksége volt némi időre a felépüléshez. Lehet, hogy visszahúzódva leste a megfelelő pillanatot, arra várt, hogy a csatározás megtizedelje mindkét tábort, ő pedig anélkül foglalhassa el a Felemelkedés trónját, hogy a katonáinak komolyabban bele kellene avatkoznia a küzdelembe? Nem arról van-e szó, hogy az operáció időpontjának a megválasztása is része volt Augir tervének?… Hogy szándékosan időzítette úgy, hogy mindkét tábor harcképtelennek higgye, és mintha ő nem is létezne, csak egymást gyengítsék addig-addig, amíg végül neki szinte az ölébe nem hullik a hatalom? Parnnak volt egy olyan kellemetlen érzése, hogy gyanútlanul belesétált a titkár csapdájába. Nem maradt más választása, minél hamarabb le kellett győznie Otre-ot, hogy aztán egyszer s mindenkorra leszámolhasson Augirral is.

Kopogtattak az irodája ajtaján. Meggyújtotta az egyik olajlámpát, majd elindult, hogy beengedje a látogatóját, egy tetőtől talpig fehérbe öltözött, beesett arcú, ősz üstökű és kortalan férfit.

– Égi Fényesség…

– Kerülj beljebb, Déo.

Déo, akit Parn nem sokkal a trónra lépését követően nevezett ki főintendánsnak, a Felemelkedés ingatlanjaival, élelmiszer-ellátásával, a pénztartalékaival és fegyverraktáraival foglalkozott. Nem csupán a főpásztor feltétlen bizalmát sikerült elnyernie, de értő irányítása alatt a szervezet is a Balpart egyik legvirágzóbb és legnagyobb hatalmú intézményévé vált.

– Beszélni kívánt velem, Égi Fényesség?

– Ülj le!

Miután az intendáns letelepedett a karosszékbe, Parn is elfoglalta a helyét az íróasztal mögött.

– Állíts össze egy gyors leltárt mindarról, ami a fegyverraktárainkban található!

Déo keskeny ajkai mosolyra húzódtak, beesett arcán azonban nyoma sem volt a vidámságnak.

– Hallottam, hogy nehéz idők elé nézünk, Égi Fényesség, úgyhogy már el is készítettem a leltárt, amit kér tőlem.

Elhallgatott, és a főpásztor arcát fürkészte, várta, hogy az valamiféle jelét adja az elismerésének, majd miután Parn többször is jóváhagyólag biccentett a fejével, elégedetten hátradőlt.

– Mindent megjegyeztél?

– Természetesen, Égi Fényesség. Az emlékezetem még sohasem hagyott cserben.

– Az nem árt, ha az ember nem tud sem írni, sem olvasni.

Ahogy elhagyták a száját ezek a szavak, Parnnak az eszébe jutott az a hatládányi könyv, amit attól a fiatalembertől hoztak be, aki befogadta Aube-ot, miután az megszökött a halálos ítélet elől. Belelapozott néhányba, mielőtt elégette volna mindet; azt az eljárást követte, amelyet a Felemelkedés első főpásztora, Fel dolgozott ki, aki a múlt emlékeinek, a könyveknek, a színes magazinoknak és a fényképeknek a módszeres megsemmisítésére speciális egységet hozott létre. Nem csak az egyház tagjainak, a hívőknek, de a Balpart egyetlen lakójának sem volt szabad megismernie az emberiség múltját, mert akkor csak a felszínre való visszatérés járt volna a fejükben, és tökéletesen irányíthatatlanná váltak volna. Parn ugyanebből a megfontolásból végeztette ki a könyvek begyűjtésére kiküldött ötfős egységet, élén a vezetőjükkel, Anggal, azzal a fiatal tiszttel, aki már amúgy is a bögyében volt, amiért hagyta, hogy Aube elmeneküljön a Szajnán, majd pedig arra utasította az ügynökeit, hogy kezdjék el terjeszteni, hogy Maldora és az emberei mészárolták le az öt ifjút.

– A lényeg persze az, hogy számolni tudjál – folytatta a főpásztor.

– A három legnagyobb fegyverraktárunkban, tehát a…

– Pontosan tudom, hogy melyek a legfőbb raktáraink.

– …kétezer-ötszázharminckét gépkarabéllyal rendelkezünk…

– Ilyen sokkal?

– A fegyverkereskedők jelentős mennyiséget találtak egy raktárban, amire a katakombák környékén bukkantak rá. Lőszer is akadt bőven. Az őseink legyártották őket, de használni már nem maradt idejük… A fickók repestek a boldogságtól, hogy felvásárolom tőlük az egész tételt, és így elég jó árat tudtam kialkudni…

– Fogd rövidebbre!

– Pisztolyból hétszázhuszonkét darab van. Mivel nem ugyanaz a fajta az összes, és így nem ugyanolyan lőszerrel működnek, azt még összesítenem kell, hogy fajtánként pontosan hány tölténnyel számolhatunk.

– Mi van még?

– Negyvenhét géppisztoly, de csak negyven darab ötvenes tárunk maradt. Van még száz automata karabélyunk kétezer tölténnyel, tizenhat dupla csövű puskánk nagyon kevés lőszerrel, és ott vannak azok a fegyverek is, amiket nem használtunk még, mert tartottunk a rombolóerejüktől: az összesen háromszáz kézigránátot tartalmazó ládák valószínűleg még első főpásztorunk, Fel idejében kerültek a gare-i fegyverraktárunkba, és azóta is ott pihennek.

– És hogy működnek ezek a… ezek a gránátok? Azt tudjuk?

– Metrólakó elődeink jóvoltából a ládák külső rekeszében van egy-egy részletes és rajzos használati utasítás.

– Mi bennük az annyira félelmetes?

– Nem igazán tudom, Égi Fényesség, de a ládákra felfestett halálfejek arra utalnak, hogy a lehető legóvatosabban kell bánni velük.

Parn elgondolkozott néhány pillanatra, és ahogy a lámpára meredt, az üvegbörtönében légies táncra kelő lángok Aube kecses mozgását idézték fel benne. Hiába tanúsította több, az egyház kötelékébe tartozó halász is, hogy váratlan és pusztító vihar tombolt nemrégiben a Szajnán, még mindig képtelen volt elfogadni, hogy a háborgó folyó elragadta a szeretőjét, az egyetlen nőt, akit szenvedélyesen szeretett.

– Meg tudnád mutatni nekem azokat a gránátokat, Déo? – kérdezte szomorúan.

– Mikor akarja látni őket, Égi Fényesség?

– Mit szólnál, ha azt mondanám, hogy most azonnal?

Az intendáns felállt, és mélyen meghajolt.

– Önt szolgálni a legnagyobb öröm a számomra.

Otre visszatartotta a könnyeit, hogy ne zaklassa fel Ésiát, aki az étkezőasztal közelében ült a földön, és azzal a kölyökmacskával játszott, ami nemrég még a lakásuk előtt kódorgott kétségbeesetten nyávogva, és amit a lány behozott végül. Az informátorai szerint az egyháziak nyerték az első csatát, és a különítményének (a tanácsosnő városszerte húsz ilyen titkos, felfegyverzett egységgel rendelkezett) egyetlen tagja sem élte túl a Sulpice és a Germain-des-Prés között lezajlott összecsapást. Harminc életerős fiatalember és lány… Már most hatalmas volt a veszteség, és az eljövendő küzdelmek során csak még nagyobb lesz. Tisztában volt azzal, hogy a Felemelkedés sokkal komolyabb fegyverzettel rendelkezik, mint ő, hiszen a mozgósítható pénztartalékaik is jelentősebbek voltak. Mivel számbeli és erőbeli fölényben voltak, Otre a nyílt harc helyett a folyamatos rajtaütések stratégiáját választotta. A meglepetés erejére épített, és úgy tervezte, hogy az egymást sűrűn követő támadások miatt az ellenségei képtelenek lesznek rendezni a soraikat, és előbb-utóbb felőrlődnek és menekülőre fogják, mint a megriadt patkányok. Ugyanakkor világos volt, hogy ha minden egyes összecsapásban ennyi embert veszít, pillanatok alatt és kegyetlenül átgázolnak a seregén, a Szövetség pedig mindörökre terv, álom marad csupán. Még az is felmerült benne, hogy visszakozik, feladja az egészet. Iszonyú árat fog fizetni – és fizetett már most is –, amiért Maldora oldalára állt: százak vesztek oda az övéi és az egyházi katonák közül is, és még így sem volt biztos, hogy célt érnek. Nem sokon múlt, hogy felpattanjon, átmenjen a szobába, ahol az emberei várakoztak készen arra, hogy a csak az általuk ismert titkos útvonalak segítségével eljuttassák az üzeneteit a Balpart bármely pontjára, és közölje az összes egységgel, hogy újabb parancsig minden tevékenységet függesszenek fel. De aztán Ésia vidáman dudorászni kezdett, és ezzel hirtelen kiszakította őt a gyászos gondolatok közül, és az eszébe idézte, hogy miért kelt harcra a főpásztor ellen, és hogy ha nem száll szembe vele, az egyház kegyetlenül le fogja mészároltatni a lányát és vele együtt az ártatlan mutánsok ezreit. A tanácsosnő felállt, és Ésiához lépett, aki még akkor is a kismacskával játszott.

– Gondolkoznom kell, Ésia, bemegyek a dolgozószobámba. Nyugodtan itt maradhatsz a macskával, de bármikor bejöhetsz. Rendben?

– Picnek hívják – válaszolta a lány fel sem pillantva. Otre már éppen készült kinyitni a dolgozószoba ajtaját, amikor hirtelen ismét megszólalt. – Valaki vár rád.

Nem is vette komolyan (azt gondolta, hogy Ésia a korral valamiféle sajátságos humorérzékre tett szert), és benyitott a félhomályos dolgozószobába. Meggyújtott egy gyertyát, és ahogy a sárgás fény bevilágította a helyiséget, meglátta az egyik fotelben üldögélő alakot. Meglepetten felkiáltott, az íróasztalhoz lépett, felrántotta az első fiókot, de rémülten látta, hogy eltűnt a fegyvere.

– Ezt keresi, asszonyom?

Ismerős volt a hang, de annyira csak a kézre figyelt, amely éppen rászegezte a fegyvert, hogy hirtelenjében nem ugrott be neki a név.

– Magamhoz vettem, mert attól tartottam, hogy túl hevesen fog reagálni, de ezennel visszaadom a játékszerét.

A kéz lehanyatlott egy pillanatra, majd ismét felemelkedett, de akkor már a csövénél fogva nyújtotta felé a pisztolyt. Otre sietősen elvette, az asztalra tette, és amikor felpillantott, Augir komor arca és átható tekintete nézett vissza rá.

– Van érzéke a meglepetésekhez, titkár úr – nyelt nagyot Otre. – Hogy jutott be?

– Az ajtón, nem sokkal a lánya és a cicája előtt.

– Pedig kulcsra zártam.

– A lánya láthatóan megtanulta, hogyan kell kinyitni.

– Ő is meglepett. Hosszú időn át kerestem, mire rájöttem egyáltalán, hogy kiment, és megtaláltam, ahogy ott játszik a macskával a ház előtt.

– Elég veszélyes dolog ezekben a zavaros időkben.

Otre üres zsákként roskadt le a székébe.

– Az óvatoskodás ideje lejárt, uram – sóhajtotta. – A háborúhoz inkább bátorságra van szükség.

– A bátorság nem egyenlő a felelőtlenséggel, asszonyom.

– Azt hittem, hogy ön…

Otre elhallgatott, nem ő tartozott magyarázattal, hanem a beszélgetőtársa, aki olyan észrevétlenül surrant be hozzá, mint egy skorpió.

– Azt hitte, hogy én…?

– Azt hittem, hogy gyengélkedik.

– Ön jóval többet tud rólam, mint amennyit elárul, de nem azért vagyunk itt, hogy mindenféle talányokkal szórakoztassuk egymást. Háborúban állunk egy közös ellenséggel, és ha nem egyesítjük az erőinket, esélyünk sincs a győzelemre.

– Mit ajánl, titkár úr?

Augir előrehajolt, és a gyertya különös fénybe vonta az arcát. A tanácsosnőnek csak ekkor tűnt fel, hogy mennyire sápadt, hogy milyen mély ráncok futnak a szeme alatt, és milyen feszültek a vonásai.

Mi van – tűnődött el Otre –, ha nem sikerült a műtét, ha ugyanúgy vagy még jobban szenved, mint előtte?

– Szeretném megismerni a főpásztor csapatai ellen indítandó támadások részletes tervét. Az időpontokat, a helyszíneket… A katonáim akciói hatékonyabbak lehetnének, ha összehangolhatnám azokat az ön egységeinek a tevékenységével.

Egy éles nyávogás tett pontot a titkár mondatára. Ésia lépett be a szobába a macskával a karján. Augir nehezen megfejthető pillantást vetett a lányra, aki elvonult a helyiség egyik sarkába, és szokásához híven letelepedett a puszta földre.

– Nem kis dolgot kér, titkár úr – vetette ellen Otre, miután megköszörülte a torkát. – Maga egy olyan embertől kéri a részletes haditervét, aki előbb-utóbb az ellensége lesz, tehát az ötlet első pillantásra meglehetősen merésznek, sőt tulajdonképpen arcátlannak tűnik.

– A körülményekhez kell igazítanunk a cselekedeteinket, jelen pillanatban márpedig az a közös érdekünk, hogy szövetségre lépjünk.

– Ebben egyetértünk, de ez nem jelentheti azt, hogy kényre-kedvre kiszolgáltatom magamat önnek.

– Nem túl sok mindent tarthat titokban előttem, Otre.

– Akkor miként lehet az, hogy nem rendelkezik még azokkal az információkkal, amelyeket kér tőlem?

Augir ismét hátradőlt a széken, a keze kivételével eltűnt a félhomályban. Lustán, lassan legyintett.

– Bizonyos kellemetlenségek lelassították a hírszerzésem hatékonyságát. Hozzám hasonlóan ön is tisztában van azzal, hogy a fej nélkül maradó test rövid időn belül megzavarodik és összevissza kezd cselekedni.

– Mindenekelőtt szeretném tudni, hogy ön milyen erőkkel rendelkezik.

Augir nem válaszolt egyből, csak a szeme villogott a sötétben, amit Otre elég aggasztónak talált.

– Nincs sok emberem – válaszolta végül a titkár. – Valamivel több, mint száz katonáról van szó, de a felszereltségük, a fegyelmezettségük, az elszántságuk, a mozgékonyságuk és a kitartásuk miatt roppant hatékony harcosok.

– Tehát támogatják majd az egységeimet?

– A második hullámban, a küzdelem kezdete után lépnek majd közbe, amikor a hadszíntér már alkalmas lesz rá. A meglepetés erejéből kell előnyt kovácsolnunk, de ahhoz, hogy valóban ütőképesek legyünk, tökéletesen össze kell hangolnunk az akcióinkat, és ehhez ismernem kell a haditerveit. Ahogy ön is látja, a kérésemben alapvetően nincs semmi szokatlan vagy arcátlan.

– Mikor és milyen formában adjam át önnek ezeket az információkat?

A titkár arca ismét előbukkant a félhomályból.

– Mondja el itt és most, nem lesz ennél alkalmasabb hely és alkalom arra, hogy megtegye.

– Meg tudja jegyezni?

– A memóriám ugyanolyan éles, mint az öné, asszonyom.

– Van önnek olyan régi szerkezete, amit csak tiktakként szoktak emlegetni?

– Több is.

– És működnek is?

– Sajnos nem. Nem gondoltam, hogy egy nap még szükségem lesz rájuk.

Otre kinyitotta az egyik fiókot, elővett belőle egy apró, négyszögletes tiktakot, és előrehajolva az íróasztal fölött a látogatója felé nyújtotta.

– Csak a kismutatója van meg, de a célnak tökéletesen megfelel. Ahogy ön is látja, most éppen a legfelső szám után következőre mutat…

Augir figyelmesen szemügyre vette a szerkezetet.

– Tehát az egyesre.

– Amikor a mutató már majdnem teljesen leereszkedik a számlap legaljára…

– Tehát a hatosra?

– Elnézést uram, gondolhattam volna, hogy az ön tisztségét betöltő emberek ismerik a számokat… Igen, tehát amikor a mutató a hatos közelébe ér, küldje az embereit a Gaîté-re, ahol az egyik egységem egy egyházi laktanyát fog megtámadni. Aztán, amikor a mutató ismét megközelíti majd a tizenkettest, egy másik egységem a Dame-des-Champs-on fog lecsapni.

Otre látta, hogy Ésia hirtelen becsukja a szemét, és miközben a kismacska tovább játszadozott a ruhája ráncaival, elmerült a belső világában, mert nyilván valamiféle látomása támadt. Otre a tiktakra bökött.

– Ne felejtse el rendszeres időközönként felhúzni.

– És a továbbiak?

– Majd elküldöm önhöz az egyik emberem a többi akcióval kapcsolatos információkkal, de addig még tisztáznom kell egy-két részletet.

– Számíthatok önre, asszonyom?

Otre ingerülten felsóhajtott.

– Éppen most bizonyítottam be önnek, hogy kész vagyok mindenben együttműködni önnel, uram.

– Az igazi bizonyosságot az első közösen megvívott csatánk fogja jelenteni, az, ha vérrel pecsételjük meg a szövetségünket.

A tanácsosnő nem látott semmiféle iróniát vagy alakoskodást a beszélgetőtársa arcán, de Augirról mindenki tudta, hogy mesterien képes leplezni az érzelmeit és a valós szándékait.

– Hamarosan újabb híreket kap rólunk, titkár úr.

– Köszönöm a tiktakot, asszonyom. Parn valószínűleg bérgyilkosokat fog küldeni önre, úgyhogy három katonám folyamatosan szemmel tartja majd a házát, és kérem, legyen nagyon óvatos, ha el kell mennie valahová.

Otre egy bólintással mondott köszönetet, majd az ajtó felé indult, Augir pedig követte. Felesleges lett volna sokat siránkozni a dolgon: szükségük volt egymásra. Otre a céljai elérése érdekében soha nem riadt vissza attól, hogy – adott esetben a saját meggyőződése ellenében is – alkalmi szövetségeket kössön, így a skorpiószerű Augirral kötött megállapodásra is szükséges rosszként gondolt. Az volt a lényeg, hogy rájöjjön, miként szabadulhat meg tőle, miután legyőzték a főpásztort, még mielőtt Augir lecsapna rá, és leterítené a mérgével.

Nézte, ahogy a titkár a két, hirtelen a semmiből mellette termő katonája kíséretében távolodik a félhomályos állomáson. Bizonytalan léptei alapján úgy tűnt, még nem heverte ki teljesen a műtétet. Lehet, hogy egy nem teljes értékű emberrel kötött szövetséget? Vetett még egy fürkésző pillantást a sötétbe, majd bezárta az ajtót. Nem látta a három katonát, akiről Augir beszélt, de nem aggódott, tudta, hogy azok képesek olyan észrevétlenül meghúzni magukat a sötétben, mint a patkányok.

Ahogy belépett a dolgozószobába, Ésia hangja ütötte meg a fülét.

– Fehér ruhás emberek jönnek, hogy megöljenek minket. – Az ölében heverő kismacska éppen azon igyekezett, hogy kiszabadítsa a ruhájába akadt karmait.

– Négyen vannak, itt járnak már a házunk közelében.

Alig ejtette ki ezeket a szavakat, az otthonuk főbejárata beleremegett a dörömbölésbe.

30.
AGYARAK

A fény átsütött a mennyezetről aláereszkedő, majd a földön szövevényesen továbbfutó gyökerek között. A kis csapat érkezésére riadt menekülésbe kezdtek a hatalmas patkányok, amelyeknek az egyik társát nem sokkal korábban Arc elejtette, és Jusséknek adta, annál is inkább, mert ahogy meglátta őket, ezúttal is futásba váltott, és feléjük iramodott. A sűrűn át-átfutó borzongásból úgy tűnt, hogy egyéb állatok is tanyáznak a széles, ezüstös zölden csillogó levelű növények között. Aube, aki csak az alagutak, a rosszul megvilágított peronok, a földmélyi dermedt sötétség világát ismerte, amelynek az egyhangúságát csak a Szajna törte meg időnként, soha életében nem látott még ilyen szépet. A fény sugaraiban láthatóvá vált a gyökerek között feszülő pókhálók már-már földöntúlian gyönyörű mintázata.

– Húzzunk innen minél előbb! – mondta Lon.

– Miért? – nézett fel Plaisance. – Nem sürget semmi.

– Túl közel vagyunk a felszínhez – dünnyögte a halász. – Attól még, hogy nem látunk semmit, veszélyes lehet.

Lon homlokráncolva, komor tekintettel ült le az egyik méretes gyökérre, és onnan hajtogatta a magáét. Ugyanúgy, ahogy az első alkalommal, amikor betévedtek ebbe a terembe, Arc most is hozott nekik egy vastag és sötét bundájú óriáspatkányt. Juss azonnal elvágta a torkát, megnyúzta, majd száraz gyökereket és leveleket hordott az egyik védett sarokba, és végül sikerült is tüzet gyújtania az alig pislákoló öngyújtóval. Metszett egy erős ágat nyársnak, ráhúzta a patkányt, és a bot végeit a közelben talált kövekből összehordott rakásra helyezte. A sülő hús illata hamarosan átitatta a terem mozdulatlan levegőjét. Juss Plaisance-ra bízta volna a tűz táplálását, de a kislány inkább elkóborolt, hogy aztán rengeteg száraz levéllel térjen vissza. Amikor Juss úgy gondolta, hogy a patkány már átsült, egy lapos kőre helyezte, feldarabolta, és szétosztotta a többiek között. Addigra Lon visszatért közéjük, és abbahagyta a morgolódást.

– Így azért sokkal jobb, mint nyersen – mondta Plaisance hatalmasat harapva a pecsenyéből.

– Van még ilyen öngyújtód? – kérdezte Lon teli szájjal.

– Nem, és ez is a végét járja – válaszolta Juss. – Jó lenne találni egy parkolót… Rengeteg mindenféle elő tud kerülni az autókból.

– Nem lehet csak úgy parkolókat találni…

– Keresni kell egy kicsit, de akad azért néhány a Balparton.

Tovább ettek, miközben Arc már jóllakottan hortyogott néhány lépésnyire tőlük.

– Legalább tudjuk, hogy hol találunk ennivalót és hol tudunk tüzet rakni – jelentette ki Aube, és megtörölte a száját a ruhája ujjával.

– A kis dög nem fog mindig nekünk vadászni – vetette ellene Lon. – Megnő, aztán majd minket akar megenni.

– Miért tenne ilyet? – tiltakozott Plaisance. – Olyanok vagyunk neki, mint a szülei, a családja.

– Ez csak egy vadállat. Ha már nem lesz rátok szüksége, zsákmánynak fogja tekinteni az embereket.

– Nem tudjuk még, hogy mi fog történni. Akárhogy is lesz, ő fog dönteni. Ha el akar majd menni, nem tudjuk megakadályozni.

– És ha velünk akar maradni, Juss? – kérdezte a nájt nyugtalanul.

– Meg kell majd látni, hogy a többiek mit szólnak hozzá.

Ott maradtak a csarnokban, amíg a bocs fel nem ébredt, és el nem kezdett jóízűen nyújtózkodni, ásítozni. Plaisance tapsikolva és nevetve fogadta a produkciót.

Már a peronok és az alagutak felé vezető egyik lépcsőn jártak, amikor egy furcsa és erős, de sem a vadállatok bömböléséhez, sem a disznók visításához nem hasonlítható hang szaggatta szét a csendet. A föld is megmozdult a közelgő léptek súlya alatt, a remegés végigfutott a növényeken, és hatalmas gyökérdarabok zuhantak alá a mennyezetről.

– Ez meg honnan jön? – kapta fel a fejét Lon.

– Mintha arról…

Juss a csarnok tőlük harminclépésnyire tátongó másik bejárata felé bökött.

– Meg akarjuk várni, hogy kiderüljön, mi akar felzabálni minket, vagy lelépünk végre? – bődült el a halász.

– Már késő.

Aube a hatalmas, szürkés állat felé bökött, amely éppen akkor bukkant elő a gyökerek takarásából, és amelyet másik három példány is követett. Közülük kettő akkora volt, mint a kis csapat vezetője, egy pedig jóval kisebb. Juss Arcot figyelte, de a medvebocs nem ijedt meg, nem borzolódott fel a szőre és nem is morgott, ami egyértelműen arra utalt, hogy egyáltalán nem fél az óriásoktól, amelyek súlyos léptekkel közeledtek feléjük a gyökérrengetegben.

– Elefántok – mondta Aube. – Nem húsevők. Nem kell tartanunk tőlük.

– Ha te mondod! – förmedt rá Lon. – Én nem bízom bennük.

– És mi akarsz csinálni, Lon? Fenékbe billented őket?

– Engem rohadtul nem az ő hátsójuk érdekel, szépségem.

A halász kéjsóvár pillantása eszébe juttatta Aube-nak, hogy egy pillanatra sem lankadhat az ébersége a férfi jelenlétében.

Két elefántnak legalább akkora agyara volt, mint amilyet Juss hurcolt magával, a harmadiknak egy-egy jóval rövidebb és egyenesebb csonk meredt ki a szája két oldalán, a negyediknek, a legkisebbnek pedig egyáltalán nem volt még agyara. Az elefántok megálltak, téptek maguknak a gyökerekből, majd jóízűen rágódni kezdtek rajtuk. A legnagyobb időnként juttatott valamennyit a maga adagjából a még nem túl ügyesen boldoguló kicsinek.

– Most már értem, hogy miért van annyi lehullott, elszáradt darab, amivel tüzet tudtunk rakni – súgta Juss. – Többet szaggatnak le, mint amennyit megesznek.

Aube alig tért magához, annyira lenyűgözte a látvány, de ettől csak még fájóbbnak érezte Roy hiányát. Nélküle örökre megmaradt volna abban a tudatlanságban, amelyben a metrólakók éltek, de a fiú eltűnt mellőle még mielőtt a valóságban is megcsodálhatták volna azokat a csodákat, amelyeket addig csak a könyvekben sorakozó, mozdulatlanságba dermedt, aprócska képeken láthattak.

Miután elképesztő mennyiségű növényt tömtek magukba, és jól belaktak, az elefántok ismét elindultak, és lassan kivonultak a hatalmas teremből. A föld remegése lassanként megszűnt.

– Nem értem, hogy lehet még mindig ennyi gyökér – suttogta Juss. – Már rég el kellett volna fogynia, amilyen hihetetlen sebességgel pusztítják…

– Nyilván több ilyen helyük van… Megvárják, amíg visszanő, és csak utána térnek vissza – magyarázta Aube. – Ezt a régiek vetésforgónak hívták…

– Te aztán egy igazi mindent tudó nagyokos vagy – jegyezte meg gúnyosan Lon.

Arc felmordult, mint mindig, ha a halász ráförmedt a kis csapat valamelyik tagjára.

– Egyszerűen fantasztikus volt nézni őket – lelkesedett Plaisance.

– Szerintem meg rohadtul semmi keresnivalónk itt – szólt rá Lon.

– Mi akadályoz meg abban, hogy keress egy átjárót valamelyik lakott állomás felé? – kérdezte Juss.

– Ahhoz szükségem van egy vezetőre… Ha megmutatod az utat, fizetek neked húsz jegyet.

– Biztos vagyok benne, hogy nincs annyid…

– Több pénzem van, mint gondolnád, te kis taknyos!

Úgy döntöttek, hogy átvizsgálják a környéket, hátha találnak egy parkolót, és több folyosót, illetve peront is végignéztek, mígnem aztán rábukkantak egy omladékkupac mögött megbúvó lépcsőre, ami biztatónak tűnt, és ami a régi felfedezések ismerős izgalmát idézte fel Jussben.

Rábízta az agyart Plaisance-ra, és egyedül kapaszkodott fel a nappali fény által megvilágított törmelékkupacra, hogy aztán a tetejéről megpillantsa az átjárót, amibe bőven befért egy akkora fürkész, mint ő. Bemászott, megtett nagyjából húsz lépést, de mivel úgy tűnt, hogy valamivel távolabb már tökéletes sötétbe borult a járat, és a továbbhaladáshoz szüksége lesz a társa éles szemére, inkább visszafordult.

Lecsúszott a törmelékhalomról, de nem találta sem Plaisance-t, sem Aube-ot, sem Arcot, sem Lont.

– Plaisance! Aube! Arc!

Mivel nem kapott választ, elindult visszafelé a folyosón, amelyen érkezett. Harminc lépést sem tett meg, amikor hirtelen úgy érezte, hogy valaki van a háta mögött. Nem volt ideje teljesen visszafordulni, csak annyit látott, hogy valami mozdul a feje felett. Egy tárgy hosszú és sötét árnya… Nem sikerült kitérnie előle, olyan erővel sújtott le rá, hogy egy pillanatra úgy érezte, szétrobban a koponyája.

– Juss nemsokára…

Aube minden egyes szava, mintha kihasított volna egy-egy darabot az agyából.

– Az a kis gyökér? Amekkorát rásóztam, eltart még egy ideig, amíg magához tér… Ha felébred egyáltalán. Még mintha hallottam is volna, hogy reccsent a rohadt koponyája.

Lon egy gúnyos röhögéssel zárta le a mondatot.

– És Plaisance?

– Az a szörnyeteg kis mutáns? Kipeckelt szájjal, megkötözve otthagytam a kedvencével. Életben hagyom, hogy visszavezessen egy igazi állomásra, ott meg aztán eladom majd, nyilván jó pénzt kapok érte.

– Megölted a bocsot?

– Ja, felhasítottam a bendőjét ezzel a…

Magasba emelte az agyarat, és bár a felszínről szivárgó fény alaposan megfogyatkozott addigra, tökéletesen látszódott, hogy a vége csupa vér.

– Miért csináltad, Lon? Megmentették az életedet.

– Elegem volt abból, hogy hülyére vesznek. Csak azt kapták, amit megérdemeltek, hogy a jobbparti szajhák vére folyjon rájuk… És, szépségem, te is meg fogod kapni, ami jár neked…

A mosolya nem sok jót ígért. A halász előhúzta a hatalmas kést a tokjából, kinyitotta, és jóízűen végignyalta, ahogy azt az állomásról állomásra járó vándorkomédiások szokták csinálni, majd az ágyékát előre-hátra mozgatva odalépett Aube-hoz, lekuporodott mellé, és megtáncoltatta a pengét a lány combjai felett. Aube először azt hitte, hogy el akarja vágni a rongycsíkot, amivel összekötözte a lábát, de csak becsúsztatta a kést a nadrágja alá. A penge egyre feljebb kúszott, és csak a térdhajlatánál állt meg. A lány beleborzongott a fém hideg érintésébe. Lon átdöfte a kést az anyagon, és lefelé rántva felhasította a nadrág szárát, majd a másik lábán is megtette ugyanazt. Ezután elvágta az övet, és lerángatta a ruha maradékát az alsótestéről, majd kezelésbe vette a felsőruházatát is. Aube igyekezett meg sem rezzenni, mozdulatlanul tűrt. Azt akarta, hogy Lon vérszemet kapjon, hogy lankadjon az ébersége, ő pedig lecsaphasson majd a kínálkozó alkalomra. A férfi úgy lihegett, mint egy meghajtott vadászkutya, amikor végre meglátta a melleit.

– Mit fogsz csinálni az összezárt lábammal?

Fel akarta korbácsolni a férfi vágyait, hibára akarta kényszeríteni, de Lon úgy mosolygott vissza rá, ahogy azok az emberek szoktak, akik minden eshetőségre felkészültek.

– Majd úgy gyaklak meg, ahogy a disznó szokta a kocát – válaszolta, és nyugodtnak tűnő hangjában vágy és düh remegett. – Vagy ahogy a kutya a szukáját, ha úgy jobban tetszik… Ha jól viseled magad, nem fog nagyon fájni.

Aube megpróbált nem gondolni a félelemre, amely hirtelen a hatalmába kerítette.

Anya, te mit tennél, ha egyedül találnád magad egy őrülttel egy néptelen folyosón? Engedelmességet színlelnél, hogy megszelídítsd? Bölcsen várnád, hogy megtegye? Beletörődnél, és azt gondolnád, hogy a sors akarta így? Vagy fellázadnál, és a kötelékeidet elszaggatva kitépnéd a kezéből a kést, és ha már egyszer disznónak nevezte saját magát, a torkába döfnéd, majd kifolyatnád a vérét az utolsó cseppig? Belőlem, Aube-ból, a te lányodból hiányzik már az erő és a kedv is. Annak idején kiölted belőlem, emlékszel? Azt hitted, hogy erősebbé teszel, de csak elgyengítettél. Játékszerré váltam a férfiak kezében, és abból az egyből, abból az egyetlenegyből pedig, aki igazán szeretett, én csináltam játékszert. Látod, mit tettél velem, látod mi lett belőlem? Olyan nő, aki képtelen őszintén szeretni, akinek az ölét egy újabb disznó készül bemocskolni.

A halász ráparancsolt, hogy térdeljen fel, és ereszkedjen négykézlábra. Nem akart engedelmeskedni, de Lon egy hatalmasat ütött a tarkójára, hogy észre térítse. Az összekötött kezével és lábával nehezen egyensúlyozott, bizonytalanul billegett csak, a föld kegyetlenül nyomta a tenyerét és a térdét. A halász rekedt zihálásából érezte, hogy pillanatokon belül neki fog rontani. Hallotta, ahogy türelmetlenül nyögve megszabadul a nadrágjától. A halász mohó keze keményen megragadta a derekát, és egy kőkemény valami furakodott a combjai közé, ő pedig görcsbe rándult izmokkal már csak arra várt, hogy brutálisan beléhatoljon, de akkor valami tompa puffanást hallott, egy pillanatra mozdulatlanná dermedt minden, majd pedig egy tehetetlen test zuhant mellé a teljes súlyával. Oldalra sandítva mintha Lon dermedt, kifejezéstelen arcát látta volna a szeme sarkából.

– Aube…

Ez a hang!

Megfordult. Leírhatatlan öröm áradt szét az egész testében, amikor Roy hórihorgas alakját és hihetetlenül torzonborz üstökét pillantotta meg a folyosó félhomályában. Még mindig szorongatta az agyarat, amivel lesújtott a halászra.

– Úgy tűnik, éppen időben érkeztem – mondta széles mosollyal az arcán.

– Roy! Azt hittem… Azt hittem…

– Hogy megszabadultál tőlem?

– Hogy a Szajna…

Aube zokogni kezdett. Roy felvette a földről Lon kését, és hozzálátott, hogy elvágja Aube kötelékeit, a lány pedig nehézkesen felállt, és kinyújtóztatta a zsibbadt tagjait, majd megpróbálta magára kapkodni a felhasogatott ruháit, de sehogy sem tudta egymáshoz rögzíteni a különböző cafatokat.

– Hagyd csak! – mondta Roy. – Itt az ingem.

Kigombolta a kabátját, majd az ingét, és a lány felé nyújtotta. Aube belebújt, és csak azután mert a fiú szemébe nézni, hogy nyakig begombolta. Még sohasem ejtette ennyire zavarba egy férfi mosolya.

– Azt hittem, meghaltál, Roy – súgta.

– Először én is azt hittem, amikor pedig rájöttem, hogy élek, téged hittelek halottnak.

– Annyira örülök…

Odalépett a fiúhoz, a vállára hajtotta a fejét, és átölelte. Roy egy pillanatig bizonytalanul állt csak, mielőtt a karjába zárta volna, de végül átölelte. Először csak félve, félszegen, aztán egyre erősebben, végül aztán szorosan összesimultak, szinte eggyé vált a testük, a lélegzetük, a forró sóhajaik pedig elválaszthatatlanul keveredtek egymásba.

– Hogy találtál rám? – kérdezte Aube súgva.

– Régóta bolyongtam már az alagutakban, és végül valahogy ezen az állomáson lyukadtam ki, aztán amikor hangokat hallottam, azonnal felismertem a tiéd, és mivel úgy éreztem, hogy bajban vagy, óvatosan ideosontam, felkaptam a földről ezt az agyarat, és szépen leütöttem vele ezt a mocskos disznót. Ki ez egyébként?

Aube kibontakozott Roy öleléséből és a mozdulatlanul heverő Lonra nézett, mintha meg akarna bizonyosodni arról, hogy valóban harcképtelen állapotban van.

– Egy halász, akit elkapott ugyanaz a vihar, ami minket, és akit ugyanazon a peronon vetett ki a víz, mint engem. Egy fiú és egy lány is volt velünk… És egy jegesmedvebocs…

– Jegesmedve? Biztos vagy benne?

– Lon, a halász, ledöfte az agyarral. Nézzük meg!

Nem tellett túl sok időbe, hogy rábukkanjanak Plaisance-ra, aki valóban megkötözve, kipeckelt szájjal hevert, ahogy azt Lon megmondta, nem messze tőle pedig ott volt Arc is… A bocs oldalán egy mély és erősen vérző seb tátongott, de életben volt.

– Egy jegesmedve! – kiáltott fel Roy. – Hihetetlen!

– Hol van Juss? – kérdezte Plaisance, amint kivették a szájából a pecket.

– Nem tudom – válaszolta Aube. – Lon azt mondta, hogy leütötte az agyarral.

A kis nájt Archoz szaladt, és a fejét az állat emelkedő, süllyedő hasára fektetve csendben sírni kezdett.

– Életben marad? – nézett fel rájuk kétségbeesetten.

Roy letérdelt a medvebocshoz, és megvizsgálta a sebet, ami nem is volt annyira mély, mint amilyennek első ránézésre tűnt.

– Ha nem sérült meg egyetlen létfontosságú szerve sem, rendbe fog jönni.

– Te meg ki vagy?

– Roy. Aube barátja. Én is ott voltam vele a csónakban, amikor a Szajna megvadult. És te?

– Plaisance-nak hívnak, nájt vagyok és Juss védence.

– Maradj itt Arckal, amíg elmegyünk, és megkeressük Jusst – mondta Aube.

A kislány bólintott, és ismét potyogni kezdtek a könnyei.

Az egyre sűrűbbé váló sötétben végül sikerült rábukkanniuk Jussre, aki néhány lépésnyire hevert attól a törmelékhalomtól, amit nem sokkal korábban megmászott. Mozdulatlansága, véres arca megijesztette őket, de az egyenletes légzését hallva, gyorsan megnyugodtak. A vér egy elég széles fejsebből szivárgott.

– Remélem, a halász nem zúzta be a koponyáját – mondta Roy, miután óvatosan beletúrt Juss hajába, és alaposabban is megvizsgálta a sérülését.

– És az miből fog kiderülni?

– Majd az idő megmutatja. Ugyanúgy, mint a medvebocsnál.

– Az biztos, hogy nem maradhatunk itt. Hamarosan leszáll az éjszaka, és a ragadozók vadászni kezdenek.

– Látom, tökéletesen érted már a nappal és az éjszaka fogalmát.

– Hála a könyveknek, Roy… és hála neked.

Aube köszönetképpen szájon csókolta, majd gyorsan felegyenesedett.

– El kell vinnünk a két sebesültet…

– Csak egy megoldás van: olyan hordágyat kell csinálnunk, amilyenekkel az amerikai nomád törzsek szállították a magatehetetlen embereket – mondta Roy némi gondolkozás után. – Kell két hosszú és vastag ág, meg néhány vékonyabb, amit keresztbe teszünk majd rajtuk, és a ruhádból készített anyagcsíkokkal rögzítünk.

Sikerült több fadarabot is kirángatniuk a törmelékkupacból, és akadt közülük két darab, majd’ négy lépés hosszú, elég vastag is, ami éppen megfelelt a célnak. Egymással párhuzamosan lefektették őket a földre, és hat darab, egylépésnyi hosszú ágat fektettek rajtuk keresztbe, majd jó szorosan rájuk kötözték azokkal a szövetcsíkokkal, amiket Plaisance készített Aube cafatokra szaggatott ruhájából. Amikor elkészültek az alkalmi hordággyal, óvatosan ráhelyezték a mozdulatlan Jusst és a remegő Arcot is.

– És Lon? – kérdezte Aube.

– Rá most nincs időnk – válaszolta Roy.

– Az már legyen az ő baja… Majd a vadállatok elintézik.

Roy leguggolt, majd Aube és Plaisance segítségével a vállára vette a hordágy két rúdját. Óvatosan felállt, ellenőrizte, hogy elbírja-e a súlyt, és a keresztrudak megtartják-e a sebesülteket. Szerencsére a rudak vége könnyen csúszott a sima talajon, úgyhogy minden gond nélkül sikerült átjutniuk több folyosón és peronon is.

Egy lépcső jelentette az első komoly akadályt. Roy egyenként felvitte rajta Jusst, majd Arcot, Aube pedig az üres hordágyat húzta fel. Ahogy nőtt, sűrűsödött a sötétség, a ragadozók bömbölése egyre gyakrabban szaggatta szét a csendet.

– Menj előre, Plaisance, és vezess minket! – javasolta Aube.

A nájt gyorsan Roy elé vágott. Felismerte a helyet, tudta, hogy hamarosan elérik a kuckójukat, ahol már biztonságban lesznek a vadállatoktól és az emberektől, ahol Juss és Arc nyugodtan pihenhet, lábadozhat, hogy ismét azok a vidám és kedves útitársak lehessenek, akik mindig mellette voltak a bajban, akik mindig felderítették, ő pedig igyekszik majd olyan szép nővé válni, mint Aube, és beragyogni annak a férfinak az életét, akit társul választott magának.

ÁTMENETEK

Az állomást, amit az otthonunknak választottunk, Gare-de-Lyonnak hívják, és ha az emlékeim nem csalnak, nem a Balparton van… Ezek szerint sikerült átkelnünk a Jobbpartra, arra a sokat emlegetett nyavalyás Jobbpartra, ami annak ellenére, hogy gyakran kerül elő a szitkozódásainkban, tökéletesen ismeretlen világ a számunkra… Minket Aube-bal a dühöngő Szajna dobott át a túlpartra, de Juss és Plaisance egy föld alatti járaton jutott át ide, tehát léteznek átjárók a két világ között, és idővel nyilván újabb, a Gare-de-Lyonhoz hasonló elhagyott állomásokat is fel fogunk fedezni, amelyek megfelelő helyet biztosíthatnak majd a metrólakóknak, akiknek talán éppen arra van a legnagyobb szüksége.

Amúgy a Gare-de-Lyon és a szomszédos állomások nem igazán néptelenek: hihetetlenül gazdag állatvilág alakult ki rajtuk. Az itt előforduló élőlények jó része távoli, egzotikus vidékekről származik, és ebből arra következtethetünk, hogy az őseik a Párizshoz közeli kisváros, Vincennes (vagy néhány egyéb, szintén környékbeli település) állatkertjéből szökhettek meg, hogy aztán, amikor bekövetkezett a Katasztrófa, ösztönösen a föld alatt keressenek menedéket, majd átengedve a Balpartot az embereknek, belakták, meghódították a Jobbpartot.

Amikor először láttam Arcot, a Juss és Plaisance által örökbefogadott jegesmedvebocsot, hihetetlen, szavakba nehezen önthető érzés fogott el. Arc volt az első vadállat, akit a saját két szememmel láttam, aki ráadásul jegesmedve volt, tehát egy olyan faj képviselője, amely eredetileg a sarkvidéki jégmezőkön volt honos. Senki nem tudja előre megmondani, hogy felnőve vérengző fenevaddá válik-e vagy megőriz valamennyit az embercsaládja emlékéből, de mindenképpen kivételes dolog, hogy egy ennyire ritka faj, amelyet már-már a kipusztulás fenyegetett a Katasztrófa előtt, ennyire könnyen képes alkalmazkodni a föld alatti élethez. Ugyanez elmondható persze a többiekről is, az afrikai szavannákhoz szokott oroszlánokról, az elefántokról vagy tigrisekről, amelyeknek a szibériai sztyeppék vagy az ázsiai trópusi erdők számítottak a természetes közegüknek… Ha ezeknek az állatoknak (és nyilván még számos fajnak, amelynek a példányaival még nem találkoztunk) sikerült életben maradniuk, az azt jelenti, hogy képesek voltak táplálékot (ki zsákmányt, ki növényt) találni maguknak a Metró 2033-ban. Olyan ökoszisztémák alakultak ki tehát a Jobbparton, amelyeket fel kell fedeznünk és meg kell figyelnünk. Hiszek abban, hogy nem járunk messze a legendás Keleti-tengertől, ahol az Idő Ura élhet. Azt tervezzük, hogy mihelyt Juss és Arc felgyógyul, elindulunk a felkutatására. A bocs egyébként már fel szokott kelni, hogy játsszon Plaisance-szal, és jó étvággyal falja fel a patkányokat, amiket elé teszek. Remek kis szerkezetet raktunk össze Aube-bal, hogy csapdába csaljuk a rágcsálókat, amelyek betévednek a Fénycsarnok névre keresztelt terembe. Valójában nem közönséges patkányról van szó, hanem egy olyan köztes változatról, amelyet én a nutria és a pézsmapocok közé tennék, amelyek eredetileg a víz közelében szoktak élni, ám a folyóban megtelepedő krokodilok miatt kénytelen voltak távolabb költözni a Szajna-partról.

Juss lassabban gyógyul. Újra beszél, ami hatalmas javulás, és a fején található hatalmas ödéma is eloszlik lassan. Amikor felkel a nap, elindulunk Aube-bal, hogy begyűjtsük és elkészítsük a csapdába esett állatokat, odaadjuk Jussnek, Plaisance-nak és Arcnak a részüket, aztán ismét útra kelünk, hogy kihasználva a nappali világosságot mászkáljunk, ismerkedjünk a környékkel, és csak napszálltakor térünk haza.

Plaisance inkább a menedékhelyünkön marad, hogy Jussre és Arcra vigyázzon. Az egyik törmelékhalom mögött rábukkantunk egy régi boltra, ahol cigarettát, újságokat és könyveket árultak. Elhoztam néhány használható állapotban lévő könyvet, amivel Juss és Plaisance nekiláthat az írás-olvasás elsajátításának, Aube pedig továbbfejlődhet. Nagy örömünkre tollakat, üres füzeteket is találtunk (ezeket a sorokat is egy ilyenbe írom), sőt kéttucatnyi működőképes öngyújtó, tucatnyi gyufásdoboz és néhány behajtható élű kés is előkerült, amelyeknek még nagy hasznát fogjuk látni. A cigarettásdobozokba is belenéztünk, de azokból elviselhetetlenül dohos szag áradt. Átlapoztam egy képes magazint Plaisance-szal, hogy megmutassam neki a felszín szépségeit. Elragadtatott kiáltások szakadtak ki belőle, ahogy elnézte azt a néhány képet, amit nem tett tönkre a penész, aztán kitépte a kezemből a lapot, és rohant, hogy megmutassa Jussnek is, aki szélesen mosolygott, mert jelenleg csak így képes kimutatni a lelkesedését.

Hamarosan készen fogunk állni arra, hogy elhagyva biztonságos zugunkat felfedező útra induljunk, bár Juss úgy gondolja, feltétlenül szükségünk lesz lőfegyverekre, hogy szembenézhessünk a Jobbpartot benépesítő vadállatokkal és egyéb teremtményekkel (Plaisance emlegetett egy égből pottyant félig ember, félig pók lényt, de megvallom, olyan szórakozottan hallgattam, ahogy a gyermeki fecsegést szokta az ember).

– Honnan akarsz fegyvert szerezni? – kérdeztem Jusstől.

– Vagy egy parkolóból, vagy egy föld alatti fegyverraktárból – válaszolta halálos komolysággal.

Félig tréfásan tovább faggattam.

– Ezek szerint te tudod, hogy hol vannak a parkolók és a föld alatti fegyverraktárak…

A lábadozása alatt akkor először megélénkült, és széles mozdulattal körbemutatott.

– Itt körülöttünk, csak keresni kell.

Plaisance pedig, aki mindig, mindenben mellette áll, még nála is komolyabb hangon hozzátette:

– Az én Jussöm egy igazi fürkész, egyszerűen érzi ezeket a dolgokat…

Aube-on látszott, hogy az egykori bandatagokkal pendül egy húron. Legyen, akkor elvesztegetünk még némi időt arra, hogy fegyvert keressünk. Igazság szerint én sem érzem különösebben sürgetőnek, hogy útra keljünk, és új helyet keressünk magunknak, mert legyünk bárhol, én tökéletesen érzem magam, ha Aube-bal lehetek.

Az utóbbi időben már nem ingerülten néz rám, és a tekintete sem lövelli rám azokat a mérgezett nyilakat, amelyek annyi fájdalmat okoztak az ismeretségünk elején, és olyan csillogó szemmel néz rám (úgy skubiz – mondaná Juss), ahogy csak a szerelmes nők tudnak. És mindezt nap mint nap, újra és újra be is bizonyítja, amikor éjszakánként megajándékoz azzal a hihetetlen csodával, amit a teste mélyén rejteget.

– Égi Fényesség, a maga titkárának, Augirnak a katonái Otre csapatainak az oldalán küzdöttek a Gaîté-n és a Dame-des-Champs-on kirobbant harcokban, és a hírek szerint szintén az ő három katonája volt az, aki megtámadta és kiiktatta a tanácsosnő házához küldött négy bérgyilkost is.

– Összeszövetkezett azzal a némberrel, hogy megszerezze a trónomat. Azt hittem, lábadozik még és harcképtelen.

– Égi Fényesség, ön hajlamos alábecsülni Augirt.

– Ugyanúgy, Lej, ahogy maga meg Otre-ot. És az eredmény? Két egymást követő alkalommal is csatát vesztettünk. Ha így meg tovább, rövid időn belül kiszállunk a partiból, és kettejükre hagyjuk, hogy eldöntsék, ki irányítsa a Montparnasse-t.

– Otre nem vágyik a hatalomra, ő csak egy eszköz, amely a Szövetséget szolgálja.

– Még mindig nem sikerült megállítania Maldorát?

– Fellázítottuk ellene Germain-des-Prés lakosságát, de nem lehet azokra a nyomorultakra számítani; leeresztettek, mint egy lyukas tömlő… De nincs még túl a nehézségeken: ahhoz, hogy elérje Kis-Kínát, előbb még át kell jutnia az Odéonon, a Sorbonne-on, a Jussieu-n, a Monge-on, a Censier-Daubentonon is. És ön hogy próbálja az elejét venni Augir további mesterkedéseinek?

– Akár a legkeményebb eszközökkel is.

– Mégis, mire gondol?

– Egy olyan fegyverre, amit mindeddig még senki sem vetett be… Egy iszonyúan pusztító fegyverről van szó.

– Nem veszélyezteti a lakosságot?

– Fogalmazzunk úgy, hogy a kíváncsiskodók vagy a balszerencsés járókelők, akik túl közel lesznek akkor, amikor bevetésre kerül, járulékos veszteségként kerülnek majd fel az áldozatok listájára, de úgy gondolom, hogy mindez még megfizethető ár a Felemelkedés győzelméért.

– A titkár is azt állítja, hogy az egyház érdekében harcol…

– Ő?! A nyomorult szélhámos! Ki akarhatná, hogy egy eunuch üljön az égi trónon?

– A legjobb tudomásom szerint nem is eunuch.

– Lehet, hogy a szó szoros értemében véve nem az, de életében nem merészkedett asszony közelébe…

– Önnek pedig azt vetik a szemére, hogy talán túlságosan is gyakran, Égi…

– Vigyázzon a szájára, Lej, nem vagyok jó kedvemben, nehezen viselem, ha megpróbálnak kioktatni erkölcsi kérdésekben!

– Erkölcs? Ugyan, távol álljon tőlem, ön is tudja, hogy mit gondolok az egészről. Egy olyan, magas tisztséget betöltő ember viselkedéséről beszéltem, akinek a tetteit folyamatosan nézik, figyelik azok, akiket vezet. Ha, amint azt kívánom, ön lesz a Balpart egyetlen vezetője, a magasba kell emelnie az erény zászlaját, vagy legalábbis úgy kell majd tennie, különben a metrólakók minden elégedetlensége és dühe ön ellen fog fordulni.

– Gondom lesz rá, hogy az összes olyan indulatot, amiről maga beszél, az általam kiválasztott csoportok felé tereljem.

– Például a mutánsokra?

– Ők állnak a listám első helyén, de ha velük végeztünk már, újabb célpontok után kell néznünk. A társadalmaknak folyamatosan szüksége van bűnbakokra.

– Ha úgy lesz, ahogy azt többen is gondolják, és a mutációk a teljes lakosság körében el fognak terjedni, önnek és az utódainak nem lesz igazán kik felett uralkodnia, Égi Fényesség.

– Úgy vélem, ha most azonnal nekiállunk, és még időben lemetsszük a korhadt, beteg ágakat, elkerülhetjük a legrosszabbat.

– De mégis miért zavarják ennyire a mutánsok?

– Mutasson egy egészséges embert, tanácsos úr, akit ne zavarnának ezek a szörnyetegek… aki nem borzad el a jósok és a vibek láttán. Csak és kizárólag a kollektív akaratot teljesítem azzal, ha gyökerestől kiirtom a mutációkat a Metró 2033-ból.

– Meglehetősen furcsának találom, hogy az ön két legfőbb riválisa, Otre és Maldora is jós lányokat fogadott örökbe…

– Én ebben nem látok semmi meglepőt, Lej. Én és azok a nők mindenben egymás szöges ellentétei vagyunk.

– Mitch úgy gondolja, hogy gyenge voltál. Legalább négyet ki kellett volna végeztetned közülük, hogy példát statuálj.

– Urm, ha alaposabban megnézted volna őket, csak és kizárólag félelmet és megbánást láttál volna a szemükben. Parn emberei vagy a Szövetség egy másik ellenségének a provokátorai manipulálták őket. Teljesen kifordultak önmagukból, amikor megkínozták a felderítőinket. A felbujtókat, a provokátorokat kivégeztettem volna, ha sikerült volna elkapni őket, de azzal, ha az egyszerű embereken álltam volna bosszút, csak azt értem volna el, hogy ellenséges érzelmeket tápláljanak a Szövetség iránt. Továbbra is mély meggyőződésem, hogy a leghelyesebb döntést hoztam, amikor az állomáscsoport tanácsára bíztam a sorsukat, és csak így kerülhettem el azt is, hogy elvakítsanak a saját érzéseink.

– Azok a gyáva tanácstagok nyilván még nálad is megbocsájtóbbak lesznek…

– Remélem is. Azt, ami történt, már nem tudjuk jóvátenni, teljesen felesleges lenne tovább szaporítani a halottakat.

– Mindig meglepsz, Maldora. Időnként harcosnak, hódítónak, kérlelhetetlennek látlak, máskor pedig jó akaratúnak, kegyesnek, sőt határozatlannak.

– Egyszerre vagyok az összes, szerelmem; alázatos nő és vaskezű uralkodó, meghódításra váró világ és áthatolhatatlan rengeteg, Ionale anyja és a Szövetség leánya, kegyetlen és irgalmas, szerelmes és gyűlölködő, gyengéd és erőszakos, érzékeny és durva, alázatos és arrogáns…

– Szeretek uralkodni feletted és szeretlek szolgálni, úrnőm… Szeretem az odaadó tested és a mélyén rejtező elvarázsolt kertet… Szeretem a gyengédségedet és a durvaságodat, szeretem a nagyságodat és a gyengeségeidet… Szeretem a feneked és szeretem az eszed járását, szeretem a hangodat és a hallgatásodat… Szeretem érezni, ahogy rád nehezedem, és szeretem ahogy te szinte súlytalanul lebegsz felettem… Szeretem az áradásaidat és az apályaidat, a sóhajaidat és az elfojtott hangjaidat… Szeretem a szemérmességedet és a követelődző merészségedet…

– Urm, tégy még egyszer a magadévá, mert nemsokára indulnunk kell.

– Nem sokat aludtunk…

– Add nekem az erőd, hogy képes legyek elvégezni azt, ami még hátra van.

– A végén még felébresztjük Ionale-t.

– Olyan néma leszek, mint egy skorpió, ígérem.

– Szeretem az ígéreteidet is, amiket aztán nem tudsz betartani…

– Azt hiszem, készen állok, Plaisance. Visszatért az étvágyam és olyan erősnek érzem magam, mint régen.

– Aube és Roy elment, Arc pedig velük tartott. Szüksége volt már egy kis mozgásra.

– Nem bánod, hogy te nem mentél velük?

– Csak nem foglak magadra hagyni, Juss…

– Nem haragudnék, simán elboldogulok már, de azért köszönöm. Nincs más dolgunk, minthogy megvárjuk, hogy hazaérjenek még a sötétség előtt.

– Azt éjszakának hívják.

– Ja, ja, tudom. A világosságot meg nappalnak. Szoktam hallgatni, ahogy olvasol Royjal és Aube-bal.

– Nem zavar?

– Hogy olvasni tanulsz? Ne hülyülj! Le vagyok maradva hozzád képest, de fix, hogy hamar be fogom hozni.

– Fantasztikusan szép lehet a felszín.

– A képek alapján, amiket mutattál, biztos, hogy nagyon szép, de azért veszélyes. Az a sok fenti szarság csak arra vár, hogy felzabáljon…

– Szerinted elég sokáig fogunk élni ahhoz, hogy egyszer még a saját szemünkkel is lássuk?

– Nem tudom. Emlékszel arra a furcsa emberre, aki odafentről pottyant elénk?

– Beszéltem róla Roynak, de nem igazán figyelt rám.

– Végig rajta törtem a fejem, amíg itt feküdtem… Amúgy köszönöm, hogy tisztába tettél, amikor magam alá csináltam, mint egy csecsemő.

– Te is megtetted volna értem, Juss.

– Nem zavart?

– Eleinte, egy kicsit, de aztán hozzászokik az ember. Aube felajánlotta, hogy csinálja helyettem, de mondtam neki, hogy ez az én dolgom, mert nemsokára a feleséged leszek.

– Engem azért eléggé zavart… Hát egyelőre nem igazán azt kapod belőlem, amit szívem szerint adnék.

– Megsebesültél, Juss, úgyhogy örülök, hogy életben vagy egyáltalán.

– Visszatérve ahhoz a furcsa szerzethez… Szóval, az jutott az eszembe, esetleg attól lett ilyen, hogy a felszínen él, hogy az a sok felszíni mocsokság nem elpusztította, hanem csak átalakította.

– Gondolod?

– Hát csak úgy az eszembe jutott… De várj csak, ha már az átalakulásnál tartunk…

– Miről beszélsz?

– Mintha megnyúltál volna az utóbbi időben…

– És a mellem is elkezdett nőni, sőt meg is szőrösödtem. Azt is láttam, hogy…

– Mit? Mit láttál?

– Hát, hogy te nagyon szőrös vagy már… Igazi férfi lettél, Juss.

– Te pedig hamarosan igazi nő leszel, Plaisance.

– És akkor feleségül veszel?

– Hát persze, de én már most is a férjed vagyok.

A sorozatban az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Tullio Avoledo: Az ég gyökerei

Tullio Avoledo: A gyermekek keresztes háborúja

Andrej Gyjakov: A fény felé

Andrej Gyjakov: Vissza a sötétségbe

Simun Vrocsek: A pétervári háború

Az utolsó menedék, antológia

Andrej Gyjakov: Túl a láthatáron

Szergej Antonov: Sötét alagutak

Pierre Bordage: Rive Gauche / Métro Paris 2033

L’Atalante, Nantes

© METRO UNIVERSE 2033 created by Dmitry Glukhovsky

Agreement by www.nibbe-literary-agency.com

Dmitry Glukhovsky

Instagram: @glukhovsky

Twitter: @glukhovsky

Facebook: @glukhovskybooks

Illustration © Mirko Failoni

Hungarian translation © Bíró Péter, 2020

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Rácz I. Péter

Művészeti vezető Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 630 0 (epub)

ISBN 978 963 504 631 7 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado