Robin Gianna

Gyűrűt karácsonyra

Kate Hardy

A gyengédség ideje

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Amalie Berlin, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A SZÍVHANG 694. eredeti címe: Reunited in the Snow

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Harlequin Books S. A., 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Szívhang 695. eredeti címe: Spanish Doctor, Pregnant Midwife

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 694–695. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-567-1

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Robin Gianna

Gyűrűt karácsonyra

1. FEJEZET

– Ül! Hudson, ül!

De a kutya nem hallgatott rá, lelkesen nyalta tovább az arcát. Jill átölelte a nagydarab állatot. Hogy nőhetett meg ekkorára? A menhelyen azt mondták, legfeljebb közepes termetű lesz.

– Jó fiú! Én is örülök, hogy látlak.

Jill mosolyogva félrelökte a kutya mancsát, oldalra lépett – és majdnem elesett a másik kutyában, egy apró yorkshire terrierben, aki épp a nadrágszárába fúrta éles kis fogait.

– Engedd el a nadrágomat, Yorkie! Na! Engedd el!

Jill elhúzta a lábát, és nem zavarta, hogy rövid időre megingott. Gyerekként és még jóval a műtét után, tinédzserként is kellemetlen volt számára, hogy nem egyforma hosszúak a lábai. Sokat csúfolták érte, de szerencsére azok az idők már régen elmúltak. Ma már csak kevesen tudják, hogy élete nagy részét kívülállóként töltötte.

Leguggolt, és Yorkie-t is megszorongatta, és közben mosolygott a kutyái féktelen szeretetnyilvánításán. Nincs is jobb a kutyák szereteténél. Náluk nem kell azon aggódni, hogy tényleg veled akarnak-e lenni – hisz szeretnek téged, és pont.

– Tudom, hogy egész nap itt voltál bezárva, és unatkoztál. De a reggeli műszak azt jelenti, hogy korábban hazaérek. Még le tudunk menni sétálni, mielőtt besötétedik.

A séta szóra a kutyák szűkölni kezdtek, és Jillt fájdalmas gondolatok kísértették. Kicsi ez a lakás két kutyának, de hát kénytelen volt ideköltözni a férjével közösen használt lakásból – melyet, mint ahogy hallotta, Conor azóta el is adott, és most egy penthouse-ban lakik New York még elegánsabb környéken.

De mi értelme ezen rágódni? Rövid házasságuknak vége van, és kész.

Amikor először meglátta Conort, úgy érezte, megmozdul alatta a föld. Ilyet sem azelőtt, sem azóta nem tapasztalt. Mindössze két randi után fülig beleszeretett, és aztán hamar következett a mesés esküvő. Jill nem hallgatott a belső hangra, amely figyelmeztette, hogy mindez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. De a lelke mélyén mindig is tudta, hogy dr. Conor McCarthynak, a munkamániás, nagyvilági sztársebésznek másmilyen társra van szüksége.

Élénken látta maga előtt a férfit: káprázatos mosoly, enyhén kócos szőke haj… ördögien jóképű! Összeszorította a szemét, és próbálta elűzni a képet. A gondolattól, hogy hamarosan talán nap mint nap látni fogja hús-vér valójában, görcsbe állt a gyomra.

Hogy tudna újra együtt dolgozni vele?

De a múlt héten a főnöke közölte, hogy vissza kell mennie a Conor tulajdonában lévő kéz- és karsebészeti központba, ahol annak idején megismerkedtek. Amikor ezt meghallotta, úgy megszédült, hogy le kellett ülnie. A viszontlátás elkerülhetetlenül feltépné a még épp csak begyógyult sebeket.

A menekülés tűnt az egyetlen lehetőségnek. Nagy reményeket fűzött a jövő heti állásinterjúhoz: ha felveszik, hamarosan elhagyhatja New Yorkot. Connecticutban megfizethetőbbek a bérleti díjak, ott nagyobb lakást is megengedhetne magának meg a kutyáknak. Persze hiányozni fog a nagyváros és a barátok, de hát mi mást tehetne? Kizárt dolog, hogy olyan helyen dolgozzon, ahol állandóan összefuthat Conor McCarthyval, sőt még betegeket is együtt kell kezelnie vele.

Mély lélegzetet vett, hogy megnyugodjon, aztán gyorsan átöltözött kényelmes ruhába, és levitte sétálni a kutyákat. A késő délutáni decemberi nap bágyadt fényben fürdette az utcákat és a háztömböket.

Ahogy befordultak a sarkon, két fekete kutya bukkant fel előttük – majdnem akkorák, mint Hudson – egy szikár, idősebb férfi kíséretében. Amint meglátták Hudsont és Yorkie-t, hangosan morogtak és vicsorogtak. Yorkie a hátsó lábára állva dühösen csaholt.

– Nyugi, srácok! – mondta Jill.

A zebra felé húzta a kutyáit, de a két fekete már rohanva megindult feléjük. Hudson félreugrott, Jill megbotlott, Yorkie pedig Hudson lába alatt a két fekete kutya felé süvített. Jill szilárdan megvetette lábát a járdán, és próbálta féken tartani a kutyáit. Pánik tört ki rajta. Hallotta, hogy a férfi ordítva igyekszik megállítani a saját kutyáit. Hudson és Yorkie póráza rátekeredett a közlekedési lámpa oszlopára, és amikor Jill megpróbálta kibogozni, a földre rántották.

Ösztönösen kinyújtotta a jobb kezét, hogy tompítsa a zuhanást, és felkiáltott, amikor a kemény betonra érkezve éles fájdalom nyilallt belé. Zihált, összeszorította a szemét, másik kezével kétségbeesetten szorította a jobb kezét. Rögtön tudta, hogy eltört a csuklója. Így hogy tartsa féken a kutyáit?

– Bocsánat – mondta a férfi lihegve, aztán szerencsére már át is ment a zebrán a kutyáival együtt.

Egy járókelő Jill fölé hajolt, megfogta a pórázt, és letekerte az oszlopról.

– Minden rendben?

– Nem hiszem.

Jill reszketve és ügyetlenkedve kinyitotta a táskáját, hogy elővegye a mobiltelefonját. Csak most döbbent rá, hogy nincs senki, aki segítene neki hazavinni a kutyákat: a barátai soha nem veszik fel a telefonjukat munkaidőben, a szülei Pennsylvaniában élnek, a nővére pedig New Jersey-ben.

És Conorra sem számíthat. Már nem.

– Haza kell mennem.

– Várjon, segítek a kutyákkal – mondta a járókelő. – Messze lakik?

– Nem, csak kétutcányira. Köszönöm… Megsérült a csuklóm, nem tudom tartani őket.

– Nincs mit. Gyertek! – Az ismeretlen nő röviden meghúzta a két pórázt, mire a két kutya engedelmesen mellé állt.

– Látom, ért a kutyákhoz. – Jill fanyarul elmosolyodott. – Maga a megmentőm.

– Ugyan! Egyébként Barbara Smith vagyok. Fel tud állni egyedül?

– Igen… köszönöm.

Jill feltápászkodott, és reménykedett, hogy csak egyszerű törésről van szó. Más sem hiányzik, mint egy műtét és aztán a hetekig tartó terápia, amilyet ő szokott végezni a betegeivel.

– Én Jillian Keyser vagyok.

– Mondanám, hogy örvendek a szerencsének, de most nem lenne illendő.

Miközben a házához sétáltak, Barbara vidáman csevegett.

– El sem tudom mondani, mennyire hálás vagyok magának – mondta Jill, amikor beengedte a kutyákat a lakásba. – Nem tudom, mihez kezdtem volna maga nélkül.

– Szívesen. Örülök, hogy jókor voltam jó helyen.

– Még egyszer nagyon köszönöm.

Jill becsukta maga mögött az ajtót, vett néhány mély lélegzetet, és azon gondolkodott, mit tegyen.

A sebészeti központ, ahol a válása előtt dolgozott, New York City legjobb kézsebészeit foglalkoztatta, köztük a volt férjét. Most olyasvalakire volt szüksége, akiben megbízhat, és aki tartja a száját, ha megkéri rá. Nem szabad, hogy Conor McCarthy tudomást szerezzen a balesetéről.

Az okostelefonjáért nyúlt, mélyet lélegzett, és tárcsázott. Ügyetlensége ráébresztette, milyen nehéz úgy élni, hogy csak az egyik kezét használhatja. Hogyan fog így boldogulni? Most a saját bőrén kell megtapasztalnia, mit élhetnek át a betegei.

– Helló, Jillian Keyser vagyok, régebben nálatok dolgoztam ergoterapeutaként… Szia, Katy! Igen, rég találkoztunk… Beszélhetnék dr. Beth Crenshaw-val?

– Ma nem fogjuk halálra dolgozni magunkat – mondta Conor McCarthy a másik két ortopéd sebésznek, miközben átöltöztek műtéti köpenybe.

– Örülök, hogy közeledik a téli szezon, jéggel és hóval, jót tesz az üzletnek – viccelődött Bill Radcliff.

Conor halkan felnevetett.

– Csak nehogy véletlenül meghallják a betegeink, mert kirakják a közösségi oldalakra, és megnézhetjük magunkat!

– De most komolyan! Te érted, miért muszáj valakinek a jeges úton kocogni? Tudják ezek, hány százalékuk esik el és töri össze a csontját?

A kocogásról Conornak Jill jutott eszébe. Mosolya elhalványult, és üresség támadt a mellkasában. Látta maga előtt a nő karcsú testét a szűk futónadrágban, mely kiemelte formás lábát, arcán az a csodálatos mosoly, a haja laza, kibomlott lófarokban… Szinte mindennap elment kocogni, mintha be akarná pótolni, amit elmulasztott. Nem egyforma lábakkal született, és az első dolog, amit a tizenéves korában elvégzett korrekciós műtét után csinálni akart, az a futás volt.

Conor szívét égette a fájdalom, öntudatlanul is megdörzsölte a mellkasát. Szűk egy évvel a különválásuk után azt hihette volna, már túl van Jillian Keyseren. Micsoda tévedés!

– Aláírtad már az együttműködési megállapodást az Urgent Care Manhattannel? – kérdezte Bill. – A szomszéd épületben szabadok a helyiségek, jó lenne, ha a sürgősségi rendelő odaköltözhetne. Számítunk rád, ember!

– Ma találkozom velük. Remélem, sikerül megnyernünk őket partnernek, mielőtt a konkurencia olyan ajánlatot tesz nekik, amit nem tudnak visszautasítani.

– Tudom, hogy sok a dolgod, de ugye átveszed az igazgatói posztot, ha a két cég egyesül? Te lennél a tökéletes vezető. Már megírtam a csekkemet mint befektető.

– Ez a célom, és szerintem meg is lesz, úgyhogy tartsd készenlétben a csekkfüzetedet.

Conor megitta az utolsó korty kávét, és elindult a műtők felé. Ahogy elhaladt az előkészítő helyiségek mellett, egyszer csak dallamos női hang ütötte meg a fülét.

Megdermedt. Mivel nem volt teljesen behúzva a függöny, meglátta őt – kórházi ing volt rajta, és mosolyogva beszélgetett egy nővérrel meg az altatóorvossal.

– Jill? Hát te…?

A nő felnézett, és találkozott a tekintetük.

Mennyire hiányzott már neki, hogy belenézzen ebbe a varázslatos szempárba, amelyben a zöld árnyalatai keveredtek a szürkével és az aranyszínnel – mint amikor a felhőkön átragyog a nap.

Némán káromkodott magában. Még mindig itt az az elektromos vibrálás, amitől a lélegzete is elakad.

Jill arcáról eltűnt a mosoly, kinézett Conor mellett a folyosóra, futó grimaszt vágott, aztán újra Conorra emelte a tekintetét, hűvösen és távolságtartóan.

– Szia, Conor! Eltörtem a csuklómat. Disztális orsócsonttörés. Beth majd betesz egy lemezt, és összecsavarozza.

– Hogy történt?

– Hudsont és Yorkie-t sétáltattam, és megvadultak két másik kutyától, mire összegabalyodott a póráz, én meg elestem.

– Ó, a fenébe! A jobb kezed tört el?

Conor odasétált, és óvatosan megfogta a kezét. Jó érzés volt újra érezni a puha bőrét… és ez egyúttal mérhetetlenül bosszantotta is.

Amikor ismét összenéztek, Conor szomorúságot olvasott ki Jill szeméből, és tudta, hogy ennek semmi köze a törött csuklójához – hanem őhozzá van köze. Még mindig sajnálta, hogy a házasságuk nem sikerült jobban, mint a szüleié, de belátta, hogy Jill helyesen cselekedett, amikor elhagyta őt. Egy ilyen csodálatos nőnek nem szabad olyan férfihoz láncolnia magát, aki boldogtalanná teszi.

– Az – válaszolta Jill. – Nem egy főnyeremény, de túlélem.

– Idő van! – Dr. Beth Crenshaw széles mosollyal jelent meg, de amint meglátta Conort, bizonytalan lett a mosolya. – Heló, Conor! Szép kis meglepetés, mi?

– Az ám! – Conor karba tette a kezét. – Miért nem szólt senki, hogy Jillt itt műtik?

– Mert kértem, hogy ne szóljanak neked – mondta Jill mereven.

– Utána ki visz haza?

Alighogy ezt kimondta, Conornak kihagyott a szívverése. Ha Jillnek új partnere van, hát ő nem akarja látni, amikor az meglátogatja a lábadozóban.

– Megkértem Ellie-t a szomszédból.

– Na, várj egy pillanatot! Azt a nyolcvanéves nénit, aki járni is alig tud?

– Tudom, hogy nem szép kihasználni a segítőkészségét, amikor ő is olyan rozoga, de hát mit csináljak? Nem mehetek haza kísérő nélkül.

– Miért nem szóltál? Én szívesen hazaviszlek munka után – szólalt meg Beth. – Van barátod, aki vigyáz rád? Nem szabadna egyedül lenned.

– Kandie, az egyik kollégám azt mondta, majd beugrik, valamikor a héten pedig jön a nővérem. Épp nyakig van egy nagy munkában, nem hagyhat ott csapot-papot.

– És a kutyák? – kérdezte Conor. – A nővérednek is ugyanolyan szoros a munkabeosztása, mint nekem. A „valamikor a héten” mégis mit jelent?

– Értékelem az aggodalmadat, de ez nem a te problémád. Megoldom. – Jill előreszegezte az állát, és dacosan nézett rá, de Conor érezte, hogy nem olyan biztos a dolgában, mint ahogy mutatja.

– Több száz beteget kezeltél, aki ilyen helyzetben volt, Jill. Tudod, milyen fájdalmakkal jár ez, és mennyire korlátozza az embert. Hudson akkora, mint egy ló, eszedbe ne jusson levinni sétálni. Ha megint elesel, mielőtt összeforr a csontod, akkor még nagyobb bajban leszel.

– Nem fogok elesni. És vannak kutyaszitterek is a világon. De mondom, Briana jön, amint tud.

– Körbekérdezek, ki tudna elkísérni, és levinni egy kicsit a kutyákat – mondta Beth. – De most gyerünk a műtőbe, különben felborul a beosztás.

– Ha végeztem az utolsó műtéttel, hazaviszlek – jelentette ki Conor.

– Ne, Conor, én…

– Szuper! – mondta Beth vidáman. – Akkor találkozunk a lábadozóban, Conor.

Jill hevesen tiltakozni kezdett, ami fájdalmasan érintette Conort. Tényleg olyan borzasztó érzés neki, hogy néhány órát vele kell töltenie?

Ne sokkal ezután Conor végignézte, ahogy az aneszteziológus befecskendezi az altatót. Jill szeme lecsukódott, gyönyörű arca elernyedt. Pont ilyen volt minden este, amikor a karjában aludt el…

Conor mellkasában erősödött a szorítás, aztán valami furcsa dolog történt. A szíve váratlanul könnyűvé vált, amikor belegondolt, hogy majdnem egy év után ma este újra együtt lesznek néhány órára. Ettől régóta nem tapasztalt jó érzés töltötte el.

Még akkor is, ha előre látta, hogy ezt követően ugyanolyan nehezen viseli majd a magányt, mint a szakításuk utáni időszakban.

2. FEJEZET

Conor szabálytalanul állt meg közvetlenül Jill háza előtt, kiugrott a kocsiból, és kinyitotta az utasajtót.

– Várj, segítek! Nyilván még bizonytalanul állsz a lábadon.

Jill felnézett rá, és bólintott. Conor megfogta a derekánál, és gyakorlatilag felemelte, ami nem volt egyszerű művelet, hiszen vigyáznia kellett a begipszelt karra.

– Nagyon jól csinálod – mondta, miközben a bejárati ajtóhoz támogatta a nőt.

Amint felértek a lakáshoz, és elfordította a kulcsot a zárban, meghallotta a kutyamancsok dobogását a keményfa padlón. Ajtónyitáskor úgy helyezkedett, hogy ő lépjen be először, és Hudson ne tudja feldönteni Jillt.

Hudson boldogan szűkölt, farka a padlót csapkodta, Yorkie föl-alá ugrált örömében, és Conor egészen meghatódott, hogy nem felejtették el. Most eszmélt rá, hogy nemcsak Jillnek okozott csalódást, a kutyákat is cserben hagyta. Rossz férj és rossz gazdi volt: sem a feleségének, sem a kutyáinak nem tudta megadni, amire szükségük volt. Még jó, hogy nem születtek gyerekeik, különben őket is bántotta volna…

Segített Jillnek letelepedni a kanapéra.

– Jó így? Vagy inkább lefeküdnél?

– Nem, nem, jó így. Csak kicsit kába vagyok. Ha magamhoz tértem, nyugodtan hazamehetsz… vagy vissza dolgozni.

– Ma nincs több műtétem, egy konzultációt meg lemondtam, úgyhogy a tiéd vagyok.

Legalább a nap hátralevő részére esélyt kapott, hogy úgy legyen Jill mellett, ahogy a házasságuk idején nem tudott. Ugyanakkor józannak kell maradnia, és érzelmileg távolságot kell tartani tőle.

De ahogy elnézte Jillt begipszelt karral, kócosan, sebezhetően, kényszert érzett, hogy leüljön mellé és átölelje. Puszilgassa, kisimítsa a haját a homlokából, és megvárja, amíg ellazul.

Nem jó ötlet. Egyikük szempontjából sem.

Megköszörülte a torkát.

– Nem vagy éhes? Mit szólnál egy kis leveshez és pirítóshoz?

– Talán később. Most csak ülni akarok. Nincs kedved levinni a kutyákat? A pórázok a bejárati ajtó mellett vannak a kosárban.

– Oké. Gyertek, srácok!

Lent az utcán Conor azon törte a fejét, hogyan segíthetne Jillnek. Ha reggel és este benéz hozzá, és megsétáltatja a kutyákat, a nap többi részében Jill nyilván egyedül is ellesz a nővére érkezéséig. Csak az a probléma, hogy Jill lakása sokkal messzebb van a sebészeti központtól, mint az övé, már a reggeli-esti látogatásokhoz is két órát le kell csípnie a munkaidejéből. Vagy keres valakit, aki vállalja a kutyasétáltatást…

Mikor bő fél óra séta után halkan visszament a lakásba, Jillt behunyt szemmel találta a kanapén. De aztán a nő kinyitotta a szemét, és elmosolyodott.

– Mintha csak most mentetek volna el. Jól viselkedtek?

– Nagyon. Jól megnevelted őket.

– Vagy csak idősebbek lettek. De még mindig vannak idegesítő dolgaik.

– Például összegabalyítják a pórázt, és úgy lerántanak, hogy eltörik a csuklódat?

– Te mondtad.

Jill mosolya még szélesebb lett, és jó érzés volt visszamosolyogni rá.

Conor leguggolt a kanapé elé.

– Hogy érzed magad?

– A karom olyan, mintha ólomsúlyt kötöttek volna rá. Ezenkívül semmit sem érzek.

– Most nyolc-kilenc óráig még zsibbadt lesz, aztán elkezd bizseregni, de utána normálisnak fogod érezni.

– Mármint annyira normálisnak, amennyire műtét után lehet. Fájni fog, és nem fogom tudni mozgatni.

– Igen. – Conor felállt, és a nadrágzsebébe dugta a kezét, nehogy kisimítsa a kósza tincseket Jill homlokából. – Kérsz valamit enni?

– Egy könnyű leves és egy kis keksz jó lenne.

– Oké, mindjárt jövök.

Conor örült, hogy van valami dolga azon kívül, hogy beszélget Jill-lel, és nézi őt. Amikor két évvel ezelőtt először látta az ergoterápiás szobában, az úgy érte, mint egy villámcsapás. Jill épp felállt az asztaltól, szűk ruhát viselt, amely kiemelte karcsú, kisportolt testét, és nevetett valamin, amit a páciens mondott. A nevetése mélyen megérintette Conort, s mikor Jill tekintete rásiklott, és ő belenézett a gyönyörű szürkészöld szemébe, úgy érezte, megállt az idő.

Most, ahogy lenézett rá, megint elárasztotta a gyengédség, elkeveredve annak a napnak az emlékeivel.

Leugrott a boltba, vett kekszet és kétféle levest, amelyről tudta, hogy Jill szereti. A lakásba visszatérve megtorpant. Jill nem volt a kanapén, és a kutyák is eltűntek.

Hova mehetett? Nem mászkálhat az ő állapotában!

Berohant a konyhába, letette a vásárolt holmit, és a hálószobájába sietett.

– Jill! Jilly!

– A fürdőszobában vagyok. Én… öö… gyere be.

Conor legnagyobb megdöbbenésére mindkét kutyát és Jillt is a fürdőszoba padlóján találta. Jill melegítőnadrágja összecsavarodva lógott a lábán, egészséges kezével a homlokát fogta.

Conor letérdelt.

– Mi a fene történt? Megsérültél?

– Tiszta hülye vagyok! Kijöttem vécére, de leejtettem az új tekercs vécépapírt, aztán lehajoltam érte, de megszédültem, és bevertem a fejem a falba.

Fanyarul mosolygott, és Conor olyan aranyosnak találta, hogy legszívesebben megcsókolta volna. A kezéért nyúlt, és elhúzta a homlokáról.

– Hadd nézzem.

– Csak egy púp, nem vészes.

– Attól még fájhat. Mindjárt lehűtjük.

Conor átkarolta, hogy felsegítse, és észrevette, hogy nem áll biztosan a lábán.

– A lábad is megsérült?

– Nem, csak… egy kézzel nem tudtam rendesen felhúzni a nadrágomat.

Conor talpra segítette.

– Támaszkodj a mosdókagylónak, felhúzom neked.

– Olyan kínos! – Jill elvörösödött. – A volt férjemnek kell felhúznia a nadrágomat…

– Gondold azt, hogy az orvosod vagyok, és máris nem nagy ügy.

Conor tudta, hogy nem szabadna ilyenekre gondolnia, de óhatatlanul észrevette, milyen sima és puha a bőr a nő combján, és a szűk bugyi alatt milyen feszes a feneke. Az agyát elárasztó emlékek próbára tették az önuralmát. Le akarta húzni róla a melegítőnadrágot, nem pedig fel, érinteni akarta Jillt, csókolni, amíg mindketten bódultak nem lesznek a kéjtől.

Gyorsan felhúzta a nadrágot, karjába emelte Jillt, és visszavitte a kanapéhoz. Hogy lehet valakinek ilyen jó illata, miután fél napot kórházban töltött? Nem parfüm volt ez, ami elborította, hanem a meleg bőrnek, a selymes hajnak – magának Jillnek az illata. Mintha csak tegnap lett volna, hogy utoljára ölelték egymást.

– Tudok járni – tiltakozott Jill.

– Igen, de így gyorsabb és biztonságosabb. – Conor lesegítette a kanapéra. – Hozok jeget, aztán megcsinálom a levest.

– Nem kell jég, ez csak egy kis púp.

– Hallgass az orvosra! Jegelni kell.

– Aha, megjött dr. Nagyfőnök. – Jill bágyadtan mosolygott, és a szemét forgatta.

– Bóknak veszem – vigyorgott Conor.

Gyorsan megtöltött egy zacskót jégkockákkal, betekerte egy konyharuhába, aztán irány a nappali. Leült Jill mellé a kanapéra, és óvatosan a duzzadt területre helyezte a borogatást.

Jill felszisszent.

– Ez hideg!

– Mint a jég általában. De mindjárt jobb lesz.

– Jobban fáj, mint eddig!

– Ha a bőr elzsibbad, nem fogsz érezni semmit.

– Mondja a sebész, aki mindennap kamuzik a betegeinek.

– Én? Soha! Talán kicsit bagatellizálom, mi vár rájuk, hogy ne veszítsék el a kedvüket. De nem kamuzom.

– Hallottam ám, miket mondasz az ergoterápiás betegeknek! – Jill lehalkított hangon folytatta: – „A csontjai jól gyógyulnak, uram, és a szalagok is rugalmasak, ahogy kell. Hamarosan újra fog zongorázni. Hogy nem tud zongorázni? Nos, a varázslatos sebészeti képességeimnek hála, ezután tudni fog.”

Conor harsányan felnevetett.

– Nem hiszem, hogy valaha is mondtam ilyet egy betegnek.

– Ez egy ergoterápiás vicc, a legtöbb beteg szívesen hallgatja. Lehet, hogy pont ilyet nem mondtál, de hasonlókat már hallottam a te szádból is.

– Fáj még a dudor?

– Kicsit.

– Megcsinálom a levest. Melyiket kéred, a csirkelevest tésztával vagy a bazsalikomos paradicsomlevest?

– Mindegy, mind a kettőt szeretem. – Jill komolyan nézett Conorra. – Nagyon hálás vagyok mindenért. Tényleg. Köszönöm.

– Nincs mit, ez csak természetes… Lehet, hogy már nem vagyunk együtt, de fontos vagy nekem. És ez mindig így lesz.

Conornak elszorult a torka, és gyorsan eltűnt a konyhában.

Nem sokkal később segített Jillnek leülni a nappali sarkában álló kis asztalhoz.

– Elég kényelmes? Vagy inkább a fotelban ülnél, és innád a csészéből?

– Kösz, jó ez így. Finom illata van.

– Amíg te eszel, én megint leviszem a kutyákat. Légyszi, ne próbálj meg egyedül felkelni, mindjárt visszajövünk.

A kutyák persze boldogok voltak, hogy újra kint lehetnek a szabadban. Amikor Conor húsz perc múlva visszatért velük a lakásba, Jill így szólt:

– Hívott Kandie, munka után beugrik. Nem viszed el magadhoz a kutyákat, amíg Briana megérkezik? Tudom, hogy nagyon elfoglalt vagy, de felbérelhetnél egy kutyaszittert, hogy friss levegőn legyenek, amíg dolgozol. Csak pár napról lenne szó.

– Kandie itt marad éjszakára?

– Nem, dehogy. Van egy kisfia, és különben sincs rá szükség.

– Egy ilyen műtét után a betegnek nem szabad egyedül maradnia első éjszaka, ezt te is tudod.

– Jól vagyok. Már nem is szédülök annyira. Nem lesz semmi baj.

– Mondja az, aki épp most esett el a fürdőszobában. – Conor hosszan nézett Jillre. – Elalvás előtt be kell venned a fájdalomcsillapítót, mert éjszakára elmúlik a mostani hatása. És mi van, ha megint elesel?

– Nem fogok.

– De egyszer már megtörtént, és mivel okos nő vagy, pontosan tudod, hogy megismétlődhet.

Conor összefonta a karját a mellkasán, és nem törődött Jill makacs arckifejezésével.

– Mindhárman átjöttök hozzám, és maradtok, amíg a nővéred meg nem érkezik.

Jill szíve kihagyott egy ütemet, aztán gyorsan és keményen kalapálni kezdett a bordáin. Hogy egy fedél alatt lakjon Conorral? Órákon át a közelében legyen, és folyton emlékeznie kelljen a házasságuk jó és rossz oldalára, meg arra, hogy miért is ment tönkre?

– Nem. Nem lehet.

– Ez az egyetlen értelmes megoldás. Csak két háztömbnyire lakom a kórháztól. Holnap be kell menned kontrollra, leveszik a gipszet, kapsz sínt. Utána menj a lakásomra, ott kipihenheted magad.

– Nem! Szó sem lehet róla!

– Jill, figyelj rám, jó? – Conor odahúzott egy széket, és leült rá. Komoly arckifejezése elszántságról tanúskodott. – Megértem, hogy a lehető legkevesebb időt akarsz velem tölteni, de biztos emlékszel, mennyire elfoglalt vagyok. Alig leszek otthon. Csak arról van szó, hogy legyen valaki a közeledben este és éjjel.

Jillnek be kellett látnia, hogy Conornak igaza van. A páciensei példáján látta, hogy még az egészen hétköznapi feladatok is milyen nehézséget okoznak, ha az ember csak az egyik kezét tudja használni – külső segítség nélkül gyakorlatilag kivitelezhetetlenek.

– Oké – törődött bele sóhajtva az elkerülhetetlenbe. – Igazad van. De csak egy-két napig maradok. Utána visszajövök ide, te pedig vigyázhatsz a kutyákra, amíg Briana jönni tud.

– Helyes – állt fel Conor. – Pihenj egy kicsit, én majd kitakarítok és elmosogatok.

Jill a kanaláért nyúlt, de az kicsúszott a kezéből, és a padlóra esett. Fojtottan felsóhajtott, és lehajolt érte, ekkor azonban a karja, amely még mindig érzéketlen volt, oldalra lendült, és alaposan orrba vágta Yorkie-t. A kutya felnyüszített.

– Jaj, édesem! Ne haragudj! Gyere ide. – Kinyújtotta ép kezét, és örült, hogy Yorkie odaballag hozzá, és hagyja magát megsimogatni.

– Kész fegyver ez az izé – mondta Conor. – Szegény Yorkie! Szegény Jill!

Conor felemelte a kutyát, és lágy szavakkal vigasztalta, vakargatta. Jillnek összeszorult a szíve. Ebbe a gyengéd gondoskodásba szeretett bele annak idején reménytelenül. Milyen szép is volt, amikor még szerették egymást…

Ólmos fáradtság kúszott a tagjaiba. Az asztalra tette egészséges karját, és ráhajtotta a fejét. Csak teljen el jó gyorsan a ma este és a következő napok!

Meleg kéz érintette meg a halántékát, és végigsimított a haján.

– Sűrű napod volt. Pakoljunk össze pár dolgot. Minél hamarabb lefekszel, annál jobb.

– Oké. De nem kell segítened, megcsinálom.

– Három kéz több, mint egy – vigyorgott Conor fanyarul.

Hamar összeszedtek néhány ruhát, a kutyapárnákat, állateledelt, tálakat. Conor mindent betett a kocsijába, aztán visszajött Jillért.

– Meglocsoljam a növényeidet, mielőtt elmegyünk? – kérdezte.

– Te gondolsz a növényeimre is? – nézett nagyot Jill. – Régen nem érdekeltek a zöldek, amiket a lakásunkba cipeltem.

– Nem voltam hozzászokva, hogy él valami körülöttem, ami a figyelmemet igényli. – Conor arcáról lefagyott a mosoly. – Huh, ez elég rossz megfogalmazás volt.

Jill megértette, hogy Conor őrá céloz: az ő igényeire, elvárásaira és bizonytalanságaira a házasságuk alatt. Jill nem volt büszke akkori önmagára.

– Nem, pont ellenkezőleg. És dolgozom rajta.

– Nem kell, és soha nem is kellett. Az én hibám volt.

Ez nem így van, gondolta Jill. De miért is foglalkoznának most a régi históriákkal?

– Csak néhány napja öntöztem meg őket, túlélik, amíg visszajövök – mondta.

Hamarosan már a kivilágított utcákon siklottak Conor luxuskocsijával. Végül megálltak egy impozáns, régi téglaépület előtt, közvetlenül az Ötödik sugárút mögött. Jill nagyot nyelt.

– Te itt laksz? Ejha!

– Közel a munkahelyem, ráadásul jó befektetés egy ilyen lakás.

Amint Conor kiszállt, már lépett is ki a házból az egyenruhás portás. Váltottak néhány szót, aztán a portás bólintott, kinyitotta a hátsó ajtót, kivette a kutyákat, Conor pedig eközben segített kiszállni Jillnek a kocsiból.

– Alfred majd felhozza a bőröndöt és a kutyás cuccokat.

Amikor Jill belépett a lakásba, úgy érezte magát, mintha egy elegáns magazin világába csöppent volna. Semleges árnyalatú, modern bútorokkal volt berendezve, a panorámaablakokon át elképesztő kilátás nyílt a fényben úszó városra. A nyitott nappali tágas konyhában folytatódott, széles konyhaszigettel és bárszékekkel. A hangulat egyszerre volt exkluzív és otthonos – sejteni lehetett, hogy a belsőépítész igencsak megkérte az árát a szolgálatainak.

– Nagyon szép… tényleg. Gratulálok.

– Köszönöm. – Conor leoldotta a kutyákat a pórázról, és ők menten elrohantak, hogy minden sarkot és tárgyat megszaglásszanak. Conor megérintette Jill könyökét. – Szerintem ülj le, amíg Alfred felhozza a holmidat. Aztán beveheted a fájdalomcsillapítót, és lefekhetsz.

– Oké. Tényleg hullafáradt vagyok.

Hamarosan megjelent Alfred a csomagokkal. Conor elhelyezte a kutyapárnákat a szoba egyik sarkában, aztán vizet töltött a tálakba, és a konyha kőpadlójára tette őket.

– Egy ilyen rendmániás, mint te, biztos örül, hogy nincsenek kutyák a lakásában – jegyezte meg Jill.

– Szerettem, hogy ott vannak körülöttem – felelte Conor. – Az nem rendetlenség.

Azt viszont nem szeretted, hogy én ott vagyok körülötted, különben nem lettél volna folyton távol.

Jill elhessegette a gondolatot. Átkozott önbizalomhiány, a legkisebb ingerre is előjön! Nem kéne rögtön magára vennie egy ilyen egyszerű megjegyzést a kutyákról – de hát ő mindig is ilyen volt.

– Hát akkor… én most lefekszem aludni.

– Jó ötlet. Megmutatom a szobádat. Az enyém a folyosó végén van. Ha bármire szükséged lenne, csak szólj, akár az éjszaka közepén is.

– Arra biztos nem lesz szükség.

Conor megfogta Jill kis bőröndjét, és végigvezette a sűrű szőnyeggel borított folyosón egy másik gyönyörű szobába. Az egyik sarokban két kényelmes fotel és egy asztal állt, középen pedig egy széles ágy.

– Nem baj, ha kipakolom a holmidat? Te meg vedd be a fájdalomcsillapítót, hogy hasson, mire elmúlik az érzéstelenítés. Utána segítek levetkőzni.

Jill ránézett, szemében hűvös távolságtartás volt.

– Egyedül is menni fog.

– Tényleg? Egy kézzel? Ki van zárva!

– Akkor alszom ebben, ami rajtam van. Nem én lennék az első beteg, aki ugyanabban a ruhában megy utókezelésre, mint amiben a műtét előtt volt.

– Ahogy akarod. De ebben a pulóverben meleged lesz. Különben is, valami ujjatlanban kéne lenned, ha holnap leveszik a gipszet.

Ez igaz, ismerte be magában Jill morcosan.

– Jó.

Conor óvatosan lehúzta róla a pulóvert. Alatta csak egy vékony, pántos trikót viselt. Úgy tűnt, Conor a pulóverre koncentrál, de amikor a tekintetük találkozott, egyszerre eltűnt tér és idő, és Jill nehezen vette a levegőt. Örült, amikor Conor elfordult, és elővette a bőröndjéből a piperetáskáját.

– Hozok vizet a tablettákhoz.

Sietve hagyta el a szobát, és Jill még mindig maga előtt látta vágyakozó tekintetét. Ez a fonák helyzet mindkettejükben felidézett valamit, amit pedig jobb lenne elfelejteni.

Conor visszajött a pohár vízzel.

– Boldogulsz a fürdőszobában?

– Azt hiszem, igen. Jó éjszakát!

Jillnek égett az arca, és érezte a hátán Conor tekintetét, ahogy belépett a fürdőszobába. Becsukta az ajtót, és nekidőlt. A fogkeféjét bámulta, mely egy pohárban állt a polcon, és azon tűnődött, hogy fogja egy kézzel rátenni a fogkrémet, vagy megmosni az arcát.

Sírhatnékja támadt. Egy rakás szerencsétlennek érezte magát, amikor arra gondolt, mi vár rá a következő napokban, hetekben, talán hónapokban.

És mind közül a legnagyobb nyomorúság, hogy újra Conor közelében van.

3. FEJEZET

Jill örült, hogy Conor a tabletták bevételére biztatta elalvás előtt, hajnali két óra körül ugyanis tűszúrásszerű bizsergésre ébredt a karjában, amit éles fájdalom kísért. Nem számított rá, hogy ilyen heves lesz a fájdalom, bár sok páciense mesélt neki hasonló tapasztalatokról.

Bevett egy második adagot, hogy átvészelje az éjszakát. Órákkal később kissé kábultan ébredt nyugtalan álmából. Bár még mindig kényelmetlenül érezte magát Conor lakásában, igazat kellett adnia neki: tényleg nem lenne veszélytelen, ha metróval vagy akár taxival kellene eljutnia az otthonából a sebészeti központba.

De most új problémája akadt. Egy sikertelen próbálkozás után be kellett látnia, hogy képtelen felhúzni a bő, rövid ujjú felsőt.

– Conor?

A konyhából edénycsörgés hallatszott. Jill belépett a tágas térbe, felsőjét a mellére szorítva, bár Conor háttal állt neki a mosogatónál. Nem mintha nem látta volna tegnap este félmeztelenül, és korábban számtalanszor teljesen meztelenül is – de már nincsenek együtt, nem járkálhat előtte úgy, hogy közben a melle kilátszik a vékony kis trikó alól.

– Segítenél felöltözni? Egyedül nem tudok.

Conor odafordult felé, és a szemébe nézett. Intenzív pillantással méregette, és Jill sejtette, hogy ugyanarra gondol, amire ő. Együtt állnak a konyhában, Conor már főzi a kávét, Jill néhány perccel később csatlakozik hozzá – mint a régi szép időkben. De Jill most nem karolta át, nem csókolta meg a hátát, Conor pedig nem fordult felé, hogy magához húzza. Nem adott neki szerelemmel és vággyal teli csókot, hogy aztán még rövid időre visszavonuljanak a hálószobába, mielőtt munkába indulnak…

Conor szótlanul odalépett Jillhez, elvette tőle a felsőt, futó pillantást vetett a mellére, aztán gyorsan felhúzta rá a ruhadarabot.

– Hogy vagy? Gondolom, elmúlt az érzéstelenítő hatása.

– Igen, és enyhén szólva nem volt kellemes. Sokkal jobban együtt kellene éreznünk a betegeinkkel.

– Én mindig együtt érzek velük. Ti viszont olyan dolgokat csináltattok velük, ami fáj.

– Ez a munkánk. Te vagy a jó zsaru, aki csodát tesz, és összefoltozza őket, én meg a rossz zsaru, aki fájdalmat okoz nekik, bár az ő érdekükben.

– Sajnálom, hogy ezt most neked is át kell élned. – Conor leheletfinoman végigsimított ujjbegyeivel Jill arcán, és elmosolyodott. Kissé enyhült a feszültség. – Mit ennél?

– Nem vagyok éhes.

– Enned kell valamit. – Conor benézett a hűtőszekrénybe. – Mit szólnál egy joghurthoz és egy banánhoz? – Jill felé nyújtotta a gyümölcsöt.

– Megbarnult banánnal kínálsz? Kösz szépen!

– Azt tapasztaltam, hogy a hűtőben megbarnul, de tovább eláll. És mivel ritkán jutok el vásárolni, jó tudni az ilyet.

Jill csendben megette a banánt és egy kis doboz joghurtot, Conor pedig levitte a kutyákat egy rövid sétára, aztán megetette őket. Nem sokkal ezután elindultak a kórház kézsebészeti központjába.