Fedélterv: Szabó Vince / Malum Stúdió

Műszaki vezető: Vaisz György

© Szabó Tünde, 2016

© Ciceró Könyvstúdió, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-058-6

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

RÁCSOK

A család

Anya

Ádám – Adrienn édesanyjának vőlegénye

Balla Dávid – Adrienn édesapja

Balla Iván – Dávid öccse

Bébé 11. d

Karesz – Adrienn legjobb barátja

Márk – Karesz ikertestvére

Balázs – Márk legjobb barátja

Atesz – Márk haverja

Dani – Márk haverja

Kata – Dani barátnője

Sziszi – DÖK-ös képviselő

Vica – Janó és Peti húga

Más bébések

Janó – a Bébé „fenegyereke”

Bennett – számítógépzseni

Ivett – Balázs barátnője

Réka – Balázs húga

Rebeka – Márk volt barátnője

Barbi – Karesz barátnője

Tomi – Bennett netes „barátja”

Nóra – Tomi barátnője

És mindenki más

Ambrus Krisztián – magánnyomozó, Kata bátyja

Csányi Endre – Balázs apja

Csányi Barnabás – Balázs bátyja

Csányi Patrícia – Balázs nővére

Dr. Gyertyán Imre – Balla Dávid ügyvédje

Ertl Klára – újságíró

Hollán Andor – gondnok

Pozsonyi Albert – Balla Dávid áldozata

Olga – Pozsonyi Albert édesanyja

Pethő Peti – Janó és Vica bátyja

Zsidai Dóra – újságíró

Harkányi Roland – tanú

Vércse Szabolcs – tanú

Németh Judit – tanú

TIZENHATODIK HÉT
SZILVESZTER ÉJSZAKA

106. nap

107. nap

108. nap

109. nap

110. nap

111. nap

112.nap

Kopogtattak.

Elsőre nem hangzik vészesen, de ha hozzátesszük, hogy az éjszaka közepén tették, saccra három, fél négy körül, felverve engem a legnyugtalanabb rémálmaimból, máris nem annyira békés a helyzet. Azt meg már ne is említsük, hogy félálomban azt hittem, a hangot egy idegen kelti, akinek nincs jobb dolga, mint a szobámban járkálni, miközben alszom.

Ezt teszi, ha olyan dolgok történnek az emberrel, mint amilyenek velem.

Hiába ébredeztem, a kopogás csak nem akart abbamaradni, szóval mégsem álom volt. Ráadásul, ahogy kinyitottam a szemem, még szembesülnöm kellett azzal a hülye, kör alakú fénnyel, ami ide-oda táncolt a falon.

Már tutira kizártam az idegen-a-szobámban elméletet. A bérgyilkosok általában nem igyekeznek hang- és fényjelekkel felhívni az áldozatuk figyelmét a jelenlétükre.

Ahogy tisztult az agyam, az ütemes hang is kezdett jellegzetes kocogtatás-formát ölteni, mint amikor üvegen kopogtatnak. A fény ráadásul pont az ablakkal szemközti falon ficánkolt, ami szintén elég árulkodó jel. A kettő együtt meg főleg. Lassan csak összeállt a kép.

Kipattantam az ágyból.

És igen. Karesz topogott az ablak másik oldalán. Ahogy meglátott, abbahagyta a hadonászást és az iPhone-jával most egyenesen az arcomba világított. Hiába kaptam a karom a szemem elé, a retinám jó időre totál kiégett.

Könnyezve nyúltam az ablak kilincséhez, míg másik kezemmel vigyázva arrébb söpörtem a széles ablakpárkányra pakolt cuccokat, a könyvet, amit éppen olvastam, a plüss cserépvirágot és még néhány vacakságot. Így már elvileg át tudott mászni különösebb károkozás nélkül.

A szekrénynek dőlve a szememet dörzsölgettem, miközben Karesz megpróbálta átküzdeni magát a széles párkányon. Az elmúlt öt évben, amióta barátok voltunk, nem egyszer használta ezt az utat, hogy bejusson a szobámba, legtöbbször inkább csak poénból, hogy rám ijesszen. Most valószínűleg le akart csekkolni, hogy még tudok-e emberi módon kommunikálni, miután anya egész téli szünetre elvágott a külvilágtól: totális, légmentes zárlat, se mobil, se gép, így aztán se Snapchat, se Insta, se Facebook.

Nem vagyok social alkat, de azért ez még nekem is sok volt.

Karesz – legalábbis a zajokból úgy vettem ki – a legutóbbi ablakonátmászás óta kijött a gyakorlatból. Segítenem kellett volna, de az az idióta még mindig bekapcsolva hagyta az iPhone-ját, és féltettem a retinám megmaradt ép hányadát.

Várjunk csak! Az ablakon bevergődés kétkezes attrakció, kizárt, hogy Karesz világítson magának. Összeugrott a gyomrom. Van itt még valaki. Kipattant a szemhéjam, meggyötört szemembe éles fájdalom nyilallt.

Először meg kellett emésztenem a látványt, ahogy Karesz konkrétan meglovagolja az ablakpárkányt. Egyik lába már a szobában, a másikat viszont odakint „felejtette”, és egyértelműen nem tudta, hogy oldja meg a helyzetet.

Kinéztem az ablakon: a világító iPhone másik oldalán egy alak rajzolódott ki a sötétben. Ez Márk. Gyomromba félelem mart, szívem kalapált.

– Basszus, idefagyok. Haladjál már! – hallottam kintről.

– Á, nem, annyira jó itt ücsörögni, hadd maradjak még itt egy kicsit – vágott vissza ingerülten Karesz.

– Átrugdossalak? – ajánlotta Márk. Testvéri segítőkészség.

Mielőtt még kiszúrhatott volna, elugrottam az ablak elől. Inkább nem gondoltam bele, hogy nézhetek ki, meg kellett tennem, amit lehetett, de biztos nem a szeme előtt fogom. Ujjaimból fésűt formálva belekaszáltam a hajamba, de végül az egyszerűbb módszert választottam: a fülem mögé igazítottam a kócot. Ha valaha lesz is éjszakai hajcsavarós és arcpakolásos korszakom, mekkora mázli, hogy még nem kezdődött el.

– Én soha semmit nem kaphatok meg – dünnyögte Karesz az orra alatt. Két kezére támaszkodva megpihent egy kicsit, aztán végül csak sikerült átevickélnie komolyabb baleset nélkül, egy erősebb káromkodás kíséretében. Nem volt egy tízpontos gyakorlat, lássuk be, de egy szilveszteri buli után megteszi.

Addigra már visszaperdültem az ablak elé, ahonnan megszöktem. Karesz megtorpant előttem, majd váratlanul két kezét az arcomra szorította. Jéghideg tenyere a kellemes melegben pihent, még ébredezőfélben lévő idegsejtjeim azonnal felsikoltottak az érintésétől. Halk szisszenéssel, karját félrelökve hátráltam. Elégedetten figyelte, ahogy az ujjai mentén égő arcomat dörzsölöm.

– Máskor kapkodd magad jobban – vakkantotta oda, majd körbenézett. – Fény?

– Ha anyáék észrevesznek titeket, kicsinálnak – válaszoltam már Márkot figyelve, aki persze könnyedén áttornázta magát az ablakon.

Ahogy kiszúrt, rám mosolygott a „jé, hát itt vagy” mosollyal, amitől aprót dobbant a szívem. Gyorsan becsukta maga mögött az ablakot, amin keresztül áradt be a téli hajnal hidege. Addig észre sem vettem, hogy pár perc alatt mennyire lehűlt a levegő, azután meg, hogy Márk visszafordult hozzám, már nem is akartam. Van különbség.

– Átugrottunk megnézni, hogy vagy – közölte.

A tekintetem csak úgy tapadt rá.

Öt év után elég volt pár nap szeparáltság, és elfelejtettem az arcvonásait. Mégis mit árul el ez rólam?

Azt még tudtam, hogy magas, és övé a legsötétebb barna szem, amit valaha láttam, de már nem emlékeztem az érzésre, mennyire meglódul a szívem, ha belenézek ebbe a szempárba. És az is megvolt még, hogy iszonyat helyes, de az már nem, hogy a helyiségben, ahol ő van, minden élénkebb és barátságosabb.

És most eljött hozzám. Éjnek évadján. A szilveszteri buli után, gondolom, full fáradtan. És én mégis tocsogok a féltékenységben, a gyomrom egy merő görcs, ahogy eszembe jutnak a képek, amiket a téli szünetben gyártottam magamban róla.

Miért vagyok ennyire… idióta?

Márk „most meg mi van?” mosollyal várta, hogy magamhoz térjek a hipnózisomból, ami ritka ciki. Elkaptam a tekintetem.

– Az jó. Két hete ti vagytok az első élő emberi lények, akikkel találkozom, leszámítva anyát és Ádámot.

– És az baj? – Karesz addigra elnyúlt az ágyamon, mobilja fényét a falra irányította, ami valamennyire megvilágította az arcát.

– Még úgy érzem, hogy nem, de ki tudja – feleltem, ám rögtön meg is bántam. Még jó, hogy megfogadtam, Márk előtt nem szólogatok be Karesznek. Nagyon nem vágytam rá, hogy pont most alázzon szénné az ikertesója előtt, mert ha valamiben, hát abban nagy szakértelemre tett szert az elmúlt években.

Karesz szerencsére most még csak horkantott egyet.

A sötétben megéreztem Márk ujjait, ahogy becsúsznak az ujjaim közé. Hatalmasat dobbant a szívem.

Akkor minden rendben. Nem történt semmi az elmúlt két hétben, ami semmissé tenné azt a pár napot.

– Fény? – nézett körbe Márk is szinte ugyanúgy, ahogy egy perccel korábban Karesz. Ikertesók.

– Nem lehet. Ha egy helyben maradsz, nem eshet bajod.

– Nem gond. – A telefon fényével rátalált az íróasztal előtti székre, és gyorsan le is vetette magát, miközben összekulcsolt kezünknél fogva az ölébe húzott.

– Mit kerestek itt? – kérdeztem zavartan, miközben gyorsan becsuktam mögöttük a hideg levegőt árasztó ablakot.

– Gondoltuk, keresünk egy jó afterpartyt. Meg is kérdeztük magunktól, kinél lehet még veszett jó buli meg sok pia, és rögtön mondtuk is, hogy biztos Adriennél. Ugye, így volt? – nézett megerősítésért Márkra Karesz.

– És boldog újévet is akartunk kívánni – fűzte hozzá Márk. – De főképp a pia miatt.

– Bocs, de nem adhatom oda a készletem – húztam el a szám sajnálkozva.

– Ne már! – nyögött Karesz.

– Még két napot ki kell húznom net nélkül, és valamit csinálnom kell.

– Lekvárt főzöl? – kérdezte Karesz komolyan.

– Igen, vodkából főzök lekvárt – hagytam rá. Karesz a tesójára kapta a tekintetét:

– Hallod ezt? Van vodkája! – fakadt ki Karesz.

– Mondjátok, mi van a világban? Zombiapokalipszis? Meteorzápor? Sorozatgyilkos?

– Egyik sem – válaszolta Márk. – Azért ha egyszer visszakapod a mobilod, ne nézd meg az Instát nélkülem. Vannak képek, amiket kommentálni kell – mondta mosolygó hangon. Ez nem tett jót a háborgó lelkivilágomnak, még ha viccnek is szánta. Viszont érdekelte a véleményem. Ez jó.

– Értsd úgy, hogy addigra kitalál egy magyarázatot – szúrta közbe Karesz. Ez meg pláne nem hangzott jól.

– Insta hanyagolandó, oké – könyveltem el. – Mi volt még?

– Sok-sok házit írtam – szállt be Karesz is. – Nagyjából ennyi.

– Insta meg házi, tisztára mint az én szünetem. Leszámítva az Instát.

– Látod, csak egy kicsit volt szarabb a téli szüneted, mint a miénk – vigasztalt Márk, jó nagyot ásítva a hátamba. – Nem baby dollban alszol? – rángatta meg a pamutpizsim ujjának végét. – Csalódott vagyok.

– Mit gondolsz, mi van ezalatt? – mosolyogtam rá csábosan, de félek, a gyér fényben inkább Stephen King-féle bohócvigyornak látszott. – És te? – néztem Kareszre.

– Én nem alszom baby dollban.

Elhúztam a szám.

– Te mit csináltál a szünetben?

Márkot lázba hozta a pizsi alatti baby doll képe. A felsőm nyakkivágásán keresztül próbálta meglesni a pizsi alatti baby dollt, de végül beletörődhetett, hogy nem lát belőle sokat, mert homlokát a hátamnak támasztotta. Lefogadtam volna, hogy pár másodperc múlva elalszik.

– Szakított Barbival – dünnyögte a hátamba. Karesz rúgós bicskaként ült fel az ágyban.

– Mi a… Ezt így fogjuk? – háborodott fel. Márk azonnal felébredt:

– Azt hittem, mondani fogod, csak… – védekezett őszintén.

– Atesz karácsonyra egy GoPro kamerát kapott, és egész buli alatt azzal fárasztott mindenkit. Ha esetleg érdekel, miket csinált a barátod ma éjszaka… – szúrta közbe –, akkor kérd el tőle, amit felvett – mondta nekem.

Márk gúnyosan horkantott, pont úgy, ahogy korábban Karesz. Annyira ikertesók voltak.

– Ez aztán a komoly – mondta megvetően. Karja erősebben fonódott a derekam köré, de az már nem számított. Kezdtem úgy érezni magam, mint aki két óvodás civakodása közé csöppent.

– Szakítottam Barbival – közölte Karesz, és visszahanyatlott a párnára.

– És nem akartad elmondani? – kérdeztem értetlenül. Csináljunk úgy, mintha az előbbi meg sem történt volna. Igen, csak csináljunk úgy.

– Elmondtam volna, csak nem tudom, miért ettől a… kellene először hallanod. Ez az én magánügyem, akkor mondom el, amikor akarom, ott, ahol akarom.

Márk halkan sóhajtott.

– Kár, hogy szakítottatok – könyveltem el.

Ha Márk nincs ott, biztos nem így reagálok, mert hát vannak szokások. Barátok között mindig vannak. Például a szakítások utáni rituálék. És azok kétszemélyesek. De ezeket most hanyagolnunk kellett az adott körülmények között: a szülői fenyegetettség és Márk miatt.

– Vagy három órája – jegyezte meg Márk közönyösen. – Fél órával éjfél után.

– Nem tudnád már befogni? – csattant fel Karesz. Azt hiszem, a kamerás szöveg túl sok lehetett Márknak, ellensúlyozni akart.

– Ez komoly? – döbbentem le, de úgy igazán. – Szilveszter éjjel szakítottál?

– Akkor akart indulni a buliról – felelte Karesz. – Addig hagytam, hogy jól érezze magát. Gondoltam, hadd bulizzon. Ez azt jelenti, hogy baromi jó fej vagyok, vagy nem? – váltott ingerültbe.

– De. Az év első fél órájában szakítani… te vagy a legjobb – értettem egyet.

– Na, csak azért.

– És még? Valami kevésbé… szociopatább? – faggattam őket információszomjtól hajtva.

– Ennyi sem volt elég? – mormolta a hátamba Márk.

– Mondjuk, ott van még… – kezdte óvatosan Karesz.

– Nem, marhára nincs ott – mordult rá Márk, de persze későn jött a korrekció.

– Mi van még ott? – kérdeztem rá. Válasz sehol. Ez valami nagyon nagy ügy lehet, ha így hallgatnak róla. Úgy helyezkedtem, hogy rálássak Márk arcára, de ő el volt foglalva azzal, hogy morcosan meredjen a tesójára. – Mi van még ott? – ismételtem.

– Csak Réka – buggyant ki Kareszből végül.

– Réka? Mi van Rékával? – rémültem meg. Csak arra tudtam gondolni, hogy baja esett. Mi másért lenne ő téma? Amikor utoljára láttam, tiszta hepi volt. Janó, meg rózsaszín ködös úszkálás, meg minden.

Újabb kommunikációs csend. Kezdtem unni.

– Mi van Rékával?

– Elborult az agya, az van – felelte Karesz. – Ha már a szociopaták…

– Elborult az agya? – ismételtem ezt is, mint egy jól idomított papagáj.

– Inkább hagyjuk. Nem kell vele foglalkozni – intett le minket

Márk. – Mondtam, hogy hozni kellett volna piát – vetette oda a tesójának.

Ha ennyire hárít, akkor nem nagy baj van, hanem óriási nagy baj van.

– Mi van Rékával? – ismételtem immár harmadszorra.

És beállt a harmadik rövid rádiócsend. Végül ezúttal Márk törte meg:

– Hosszú. Kicsit kiborult azután, hogy Barnát elővették a zsaruk.

– Kicsit. – Karesz hangja csöpögött a gúnytól.

– De érthető, nem? – Márk kérdőn nézett rám, amitől kapásból úgy éreztem magam, mintha vizsgáznék.

Ha pedig így van, karikázzuk be az igen választ. Ki hinné el, ha bárki állítaná, hogy a saját testvére gázolta el és hagyta az út szélén vérbe fagyva? Én biztos nem. Még akkor sem, ha Barna akkor még nem tudta, hogy a húgát tarolta el és hagyta cserben.

– Most komoly? Ha már mondod, mondd rendesen… – ült fel Karesz.

– Elég ennyi mára.

– És ha az első nap a buszról leszállva egyből találkozik Rékával, ő meg majd egyenesbe szembeköpi? – Alternatíva Egy. Kezdtem kényelmetlenül érezni magam, ahogy a fejem felett beszélgettek rólam.

– Szembeköpne? – Papagáj-üzemmód feltekerve.

Karesz a mobilt fénnyel felfelé maga mellé tette, kitornázta magát az ágy szélére, és két combjára támaszkodva előredőlt. Az arcából nem sokat láttam, de a hangja eléggé drámaian csengett, szóval egy lapáttal rátett az eddig felgyülemlett parámra.

– Az, gondolom, megvan, hogy Csányiék szerint Barna ártatlan – veselkedett neki Karesz.

Bólintottam.

Ja, ezt még átengedte a szigorú szülői információs szűrőrendszer. De nem is számítottunk másra, majd még egy olyan befolyásos család, mint a Csányi família, hagyja, hogy a csemetéjük lazán bemeneteljen a börtönbe. Hogyne már.

– Hát, az a nagy helyzet, hogy teljesen jól játsszák az áldozat szerepét, mindenki hisz nekik. Ami a legdurvább, az az, hogy még Réka is.

Lezsibbadt az agyam. Hogyhogy nem gondoltam erre soha? Egész téli szünet alatt mindenféle baromságon járt az eszem, de az olyan full logikus dolgok, mint például, hogy Réka hogyan reagálhat arra, hogy a tesója gázolta el… na, ez bezzeg egy percig nem villant volna be.

Kinyögtem valami olyasmit, hogy jézusom, de Karesz zavartalanul folytatta.

– Az egész család tudja, hogy Barna volt, de Rékának még mindig hazudnak – folytatta Karesz. – Ótvar egy banda.

– De nem mondtátok el neki? – hebegtem.

– Nem hajlandó beszélni velünk – válaszolta Márk. – Még karácsony előtt, még azelőtt, hogy ez az egész elkezdődött volna, tudtam dumálni vele, de azóta semmi. Se telefon, se Messenger, se Skype, se válasz üzenetekre.

– De nem ez a ciki – vette át a szót Karesz. – Mindenki azt meséli, hogyha dumálnak, akkor villámgyorsan te leszel a téma és az, hogy amit mondasz a bátyjáról és a családjáról, az kamu. Mindenkit próbál meggyőzni arról, hogy hazudsz.

Mintha belebokszoltak volna a gyomromba.

– Szívatsz – leheltem.

Karesz a fejét rázta.

– Pont most dumáltam a barátnőjével – szólalt meg Márk. – Direkt rákérdeztem Rékára, ő is ugyanezt mondta. Annyira utálja már a témát, hogy inkább nem is hívja fel. Ebben az a jó, hogy már mindenki baromira unja és senkit sem érdekel.

Értékeltem, hogy vigasztalni próbál, de nem nagyon jött össze.

– De hogyhogy nem hisz nekünk? Ott vannak a bizonyítékok…

– Az apja elhitette vele, hogy kamu az egész. Hogy szándékosan összetákolták őket. Barna apjának jó ügyvédei vannak, ha le is tartóztatják…

– Ha? Ha le is tartóztatják? – dermedtem le a döbbenettől.

Ez csak egy lehetőség? Én azt hittem, hogy a nyomozó, akinek kipakoltam a történetemet, pár nap alatt elintézi a dolgot. Nekünk legalábbis úgy adta elő magát. Mondjuk, a pendrive-sztori aggasztotta egy kicsit, de abban biztos volt, hogy Barnát hamar lecsukathatja. És most kiderül, hogy ez is kétséges?

– De megpróbált lefizetni minket – motyogtam bizonytalanul.

Alig jöttem rá, mit művelt Barna, ő azonnal rohant apucijához, aki pedig valószínűleg szinte rögtön, miközben mi Ádámmal épp még csak hazafelé tartottunk, tárcsázta az otthoni számunkat. Rövid beszélgetés volt, de hatalmas összegeket emlegetett fel csak azért, hogy hallgassunk.

Még hívtak minket párszor nem tudom, kik, egyszer-kétszer megcsörrent az én mobilom is, de addigra anya már rég elkobozta. Egyszer személyesen is csengettek a kapunál a két ünnep között. Szokás szerint anya ment ki, de kis idő múlva visszatért Ádámért. Ez viszont már nem volt annyira mindennapi, és eléggé kíváncsivá tett. Naná, hogy kisettenkedtem a konyhába, és nagyon óvatosan kilestem az utcára néző ablakon, de sajnos így sem láttam, hogy kivel beszélgetnek azok ketten, anya viszont elég idegesnek tűnt.

Ha egy kicsit maradok, miután anyáék visszaindulnak a házba, talán jobban megfigyelhettem volna a jövevényt, de nem mertem megkockáztatni, hogy rám találjanak. Akkor még komoly hadiállapotok uralkodtak a házban.

– Remek. Mi van még, amit nem tudok? – A hangom kezdett érdessé válni.

– Pethő szakított vele – válaszolta Márk. Hát, legalább most már nem kímélt szánalomból. A baj az, hogy pont ezt én magam is ki tudtam volna következtetni.

Janó bátyját ugyanis pont ezért a gázolásért csukták le teljesen ártatlanul.

Elég bizarr, kifacsart-kicsavart Rómeó és Júlia sztori szerint Réka és Janó valahogy mégis összejöttek, és ki tudja, hogyan, de ránézésre tényleg nagyon komolyra fordultak köztük a dolgok.

De ezek szerint Réka nem hajlandó tudomásul venni a tényt, hogy igenis az ő bátyja, Barna a bűnös. Pedig ez az a tény, amelyik egyből tisztázná Janó tesóját, aki azonnal szabadulhatna.

Ha pedig Réka családja mindent meg is tesz, hogy Barnát kimossa a vád alól, szuperjó ügyvédeket fogad, minden sarkon azt hangoztatja, hogy Barnát személyes okokból pocskondiázzák, és ezzel Réka tökéletesen egyet is ért… Mi ez, ha nem nyomós ok a szakításra?

Csak pár nap egy buborékban, és odakint minden teljesen szarrá megy.

– És gondolom, ez is az én hibám – jegyeztem meg keserűen.

– Szerinte igen – válaszolta Márk.

– Ma este be is állítottak a buliba. Janó meg a haverjai – szólalt meg Karesz. – Tényleg, ezzel kellett volna kezdeni, amikor a szociopatát kérdezted.

– És mit akart?

– Ne parázz, nem volt balhé – igyekezett megnyugtatni Márk. – Nem tudom, mit gondolt az idióta állatja, mi lesz, ha odajön, de megmondtuk nekik, hogy takarodjanak a francba, erre közölték, hogy ők Barnát várják, de már rohadtul fáztak az utcán, jöttek felmelegedni. Mondtuk, hogy ez nem hómlesz szálló, ebből lett egy kis… vita, de utána balhé nélkül el is mentek.

– Barnát várták?

Tulajdonképpen még igaz is lehetett, mert Csányi és Márkék szomszédok voltak, és Janóról el tudtam képzelni, hogy Barnát várja a sötét utcán, csak hogy „elbeszélgessen” vele erről-arról.

– Kerestek téged is – jegyezte meg Karesz vigyorogva.

– Ne törődj a sok f…fejjel. Addig dumálnak, amíg valaki fejbe nem rúgja őket – mondta Márk közönyösen, és megint magához vont. Ez a szöveg neki nem okozhatott túl nagy gondot, de én valamiért mégis hálás voltam érte.

Ennyiben maradtunk. Még vagy negyedóráig dumáltunk arról, hogy mit nem csináltam, amíg itthon döglöttem a jó melegben, miközben ők járkáltak a fagyban, és igazából nekem milyen pazar dolgom volt a szobafogságban és ők szívták meg, hogy ezért vagy azért, de ki kellett lépniük az utcára.

Aztán leléptek, Karesz az irodalomházimmal gazdagabban.

TIZENHETEDIK HÉT
A SZÉF

113. nap

114. nap

115. nap

116. nap

117. nap

118. nap

119.nap

A büntetésem legenyhébb tétele az volt, hogy ki kellett takarítanom a padlást, és mégis ezt halogattam a legtovább, hiába figyelmeztetett rá anya. Teszem hozzá, ez pont hogy tovább erősítette a „juszt se kezdek most bele” hozzáállásomat.

Aztán végül a nyakamon maradt az egész. A suli másnap kezdődött, rám meg még mindig várt a ház legkoszosabb helyének kipucolása.

Dacból úgy terveztem, hogy konkrétan fényesre sikálom ezt a helyet, de egy pillantás után elvesztettem a lendületemet. Kipurcant háztartási gépek, bútorok várták, hátha újra használatba veszi őket valaki, hatalmas, dagadtra tömött szemetes zacskók dugig ruhákkal talán még a gyerekkoromból is, bedobozolt, régi, szépreményű könyvek, amik szépen lassan kiszorultak a polcokról, de elkergetni a háztól már nem volt szívünk, és kötegnyi, ismeretlen eredetű, hivatalos, félhivatalos és nem hivatalos papírok, amiket egyszerűen csak nem dobhattunk ki.

Ide jöttünk fel, ha nem találtunk hivatalos iratokat, mert tutira ezek között lapult valahol. Ez jó pár éve történt meg utoljára.

A hajamat copfoztam össze éppen, mint ahogy a tengerészgyalogos keni terepszínűre az arcát a halálos küldetés előtt, amikor lépteket hallottam magam mögött. Csak anya lehetett.

Gyorsan lehuppantam az első, munka mímelésére legalkalmasabb helyre: a reklámzacskókba csomagolt vagy hatalmas, vastag gumikkal összefogott papírok, dossziék elé. Törökülésbe vágtam magam, és megragadtam a legközelebbi köteget, ujjamat beakasztva a gumiba. Ettől aztán majdnem kibillent a földre az egész, de szerencsére sikerült kiegyensúlyoznom. A csomag végül sikeresen landolt előttem, és még maradt úgy féltized másodpercem arra, hogy lerántsam róla a gumit, ami így jó nagyot és jó hangosan csattant a tenyeremen.

– Nocsak, eljutottál ide is – állapította meg anya a küszöbön állva.

– El. – Annyira „elmerültem a papírokban”, hogy fel sem néztem rá. A mi viszonyunk mostanság már csak ilyen volt. Körbenézett.

– Nem kell túl komolyan venned. Söpörj fel, moss fel, ahol hozzáférsz, egy kis portörlés és kész. Ha majd szabadságon leszek, csinálunk egy lomtalanítást.

Jó terv. Értékeltem. Tekintete a kezemben tartott lapokra siklott. Aztán már csak arra eszméltem, hogy mellém szökken és elkapja az ujjaim közül.

– Ezek meg mik? – Összevont szemöldökkel vizsgálta a lapot.

– Nem tudom, most kezdtem neki – feleltem értetlenül. – De remélem, hogy találok néhány cikis dolgot köztük.

– Nem valószínű. – Leguggolt mellém, gyorsan felkapta a köteget és visszatette a helyére, a többi tetejére. – Ezekkel sem kell törődnöd.

– Tudtam, hogy tele van cikis dologgal.

– Pontosan – bólintott komolyan.

Pár hete anya erre biztos visszavágott volna, talán valami olyasmit, hogy az én gyerekkori képeimet rejtegeti, és csak a traumától próbál megkímélni, de ő már nem az az anya volt. De nemcsak a viselkedése változott meg: az arca beesett lett, nyúzott, és mintha le is fogyott volna.

Ezzel jár, ha úgy érzed, aggódnod kell a gyereked miatt. Megint eluralkodott rajtam a lelkifurdalás, de mint mindig, amikor ez történt, próbáltam elhessegetni, és egész könnyen ment. Elmondtam nekik, csak egy lépés választ el attól, hogy bebizonyíthassuk apa ártatlanságát, de anya és Ádám nem törődtek vele.

Elég csak erre gondolnom, és máris egy-egy az állás.

Anya egy darabig még a papírokat rendezgette, szépen, pontosan egymásra pakolva őket.

– Na, jó, ha azt akarod, hogy kevesebbet dolgozzak, hát, legyen – mondtam nagy beletörődőn. Becéloztam az ajtó mellé bekészített vödröt, amire ráterítettem a portörlőt.

– Adrienn, beszélgessünk egy kicsit. – A hangja vérkomoly volt, az arca szintén. Már megint. Mint az egész szünet alatt szinte végig.

Egy dolgot tudtam elképzelni, amiről dumálni akarhat, az pedig Márk és Karesz szilveszteri látogatása. Lebuktunk, és ebből nem kis balhé lesz.

Mint a kezdet kezdetén, amikor minden kibukott.

Mert a gázolásos ügy magával rántott mindent. Na, jó, nem mindent, de a javát. Amikor el kellett magyaráznom, mégis hogyan jöttem rá, hogy Barna a gázoló, nem lehetett tovább titkolózni a pendrive-okról. Először – én őrült – próbáltam úgy előadni, hogy csak egy pendrive volt, és úgy nézett ki, működik is. De mégsem.

Anyáék nem nagyon értették, miért küld nekem egy idegen ilyen anyagokat, amiknek szemmel láthatóan nem sok közük van hozzám, és miért is nem szólok én nekik, ha ilyen történik. Mert ez nem én vagyok, nem ilyen vagyok.

És ezzel megtalálták azt a bizonyos „ideget”, amitől szinte remegve regéltem el a teljes pendrive-os sztorit. Azt, hogy amikor megérkezett az első, teljesen azt hittem, a küldő segíteni akar, hogy bebizonyítsam apám ártatlanságát. Azt pedig nem akartam, hogy anya tudjon arról, megint ezen ügyködöm. Mert anya nem örült volna neki. De én meg nem hagyhattam volna ki az esélyt.

És onnantól nem volt megállás. Csak potyogtak az égből a pendrive-ok, és bár idővel egyértelmű lett, hogy a pendrive-osnak igazából az osztálytársammal, Balázzsal van valami dolga és ehhez használ fel, de én reménykedtem, hogy apa ártatlanságával kapcsolatban is felmerül még valami.

És miután az első pendrive-nál már nem szóltam, és hát, tettem pár olyan dolgot, amit nem kellett volna (és sajnos nem csak azért, mert illetlennek számítottak volna… ennél valamivel súlyosabb kategóriába tartoztak), a többi pendrive-nál már pláne nem mertem odaállni anya elé.

Ez az alaphelyzet.

Anya csalódott és dühös volt (még mindig), Ádámnak erre nem maradt ideje, azon járt az esze, hogy tudnánk kikerülni azt, hogy elő kelljen állni a pendrive-okkal a rendőröknek, amikor előadjuk nekik, hogy Barna az igazi gázoló. Mert hát ugye az volt a következő lépés.

De sajnos nem tudtuk megúszni, viszont azt már szerencsére sikerült kibekkelni, hogy a kevésbé törvényes húzásaimat kitálaljuk. Megint.

Összegyűrtem a markomban a rongyot, de anya nem vette észre:

– Úgy döntöttem, holnaptól vége a szobafogságnak.

– Tényleg? – Ösztönösen indultam anya felé, de két lépés után megtorpantam.

– Ne örülj ennyire, mert nem lesz egyszerű a dolgod. – Zsinórt kötnek a derekamra vagy mi? – Holnap reggel visszakapod a mobilodat, és onnantól kezdve napi huszonnégy órán keresztül be lesz kapcsolva rajta a GPS. Ez az első feltétel.

Nem is tudtam, mivel birkózzak meg előbb. Azzal, hogy záros határidőn belül újra láthatom végre a mobilomat, vagy hogy anyám Big Brothert akar játszani velem, esetleg azzal, hogy nem csak ezt akarja rám erőltetni. Mindenesetre akkor és ott a „telefon visszaszolgáltatásának” híre vitte ezt a kört.

– Már van appotok is hozzá? – kérdeztem ártatlanul. – Mert van egy barátom, ő biztos tudja, melyik a legjobb követőalkalmazás.

– Ha segítség kellett volna, egyenesen hozzád fordulunk. Igazából az ötletet is tőled vettük.

Célozgatunk, célozgatunk?

– Mindegy – hagytam rá.

– Nem mindegy, mert most jön a lényeg. Ha valahogy, bárhogyan, akárhogyan a kezedbe kerül egy pendrive, azonnal szólsz nekünk.

Na, ebből én elsőre annyit szűrtem le, hogy a téli szünet alatt nem érkezett új pendrive. Ha érkezett volna, akkor anya valószínűleg nem aggódna annyira, hogy kapni fogok.

A vicces az, hogy egyszerre éreztem megnyugvást és kárörvendést.

Ha befut egy új, anyáék tuti eltitkolják előlem, de legalábbis nem engedik, hogy lássam, mi van rajta. Pont ezért nem is akartam, hogy megkaparintsák, és ami a legrosszabb, eltitkolják előlem.

Csak anyáék egyvalamit nem tudnak: igaz, hogy az egész pendrive-os dolgot apa miatt csináltam, de apa most már nem érdekel. Amióta már ezer százalékig biztos, hogy egyáltalán nem izgatja, hogy a világon vagyok. Még karácsonykor sem jutottam eszébe, fel sem hívott.

Évek óta először egy full vadidegen nő miatt jutottam az eszébe, amikor pár hete jelentkezett. Itt vége is a mesének, hiába hittem én, ártatlan, balga lélek, hogy ez egy áttörés, és lesz folytatás. Még karácsonykor sem hívott fel, pedig anyát meglágyította a gyermeki odaadásom, és megígérte, ha apa telefonál, vele, egyedül vele, egyes-egyedül az apámmal beszélhetek majd.

Tök feleslegesen persze.

És ha őt nem érdekli az én sorsom, csak az a vadidegen nő izgatja, akkor az a vadidegen nő bizonyítsa be az ártatlanságát!

Ezzel az erővel pedig a pendrive-os is mehet a pendrive-jával oda, ahová anya, Ádám, és én is kívánjuk.

– Aha, jó – mormoltam, lazán rátámaszkodva a seprűre. Jöhet a következő feltétel.

– Ez nem aha, jó, hanem nagyon is komoly – dörrent rám anya. Két héttel ezelőtt még megszeppentem volna, de mára már tök ráálltam anya új stílusára. – Ha pendrive-ot kapsz, azonnal szólsz. Nem nézed meg, nem másolod ki azt, ami rajta van, és még csak nem is kukkantasz bele!

– Nem, nem. Fogom egy gumikesztyűvel, egy hermetikusan lezárható nejlonzacsiba vágom, és taxival egyenesen leszállítom nektek. Két felfegyverzett biztonsági őrrel – bólogattam. – És még a taxishoz sem szólok. Mert ki tudhatja.

– Ez nem vicc – ismételte anya kicsit megenyhülve.

– Nem hát. Következő?

– Visszakapsz mindent, de erősen gondolkodom azon, hogy gyerekfigyelővel látom el a számítógéped böngészőjét.

– Gyerekfigyelő – ismételtem érzelemmentesen.

Ehhez már nem lehetett mit hozzáfűzni. Ígérgethetek én akármit, ha ő a józan ész határát is képes túllépni, csak mert már nem bízik bennem. Erre mondják, hogy helyzet van. – És még? – sóhajtottam. Kis szünetet tartott; erősen az volt az érzésem, hogy lett volna még legalább egy kikötése, de az végül süllyesztőbe került.

– Elsőre ennyi. És nagyon remélem, hogy nem kell ennél többet bevetnem.

113. nap

114. nap

115. nap

116. nap

117. nap

118. nap

119.nap

Aztán eljött az első tanítási nap. Attól nem kellett tartanom, hogy valamelyik tanár beleköt a házimba, vagy egy esetleges röpdolgozat nem sikerül jól, minden házimat full tökéletesre megírtam, de a Karesz és Márk által mondottak nem kicsit aggasztottak. Az emberek azt hiszik, hazudtam, csak hogy ártsak a Csányi családnak, hogy ártsak Rékának, az aranyos, kedves, és az eddig is már olyan sokat szenvedett Rékának.

Nem az a szituáció, amire az ember hosszú elszigeteltség után vágyik.

De legalább nem vártak a buszmegállóban minibűzbombával. Apró örömök…

A Balassa Bálint Gimnázium és Szakközépiskola hatalmas, több évtizedes, biztos nagyon balhés, de remekül eltussolt múltra visszatekintő épülete a borult időben még komorabbnak hatott. Nem tett jót a nyomott hangulatomnak.

Az előtte kialakított hatalmas téren a végtagfagyasztó és -tördelő hideg ellenére csoportokban gyűltek az emberek ahelyett, hogy az egészségre nem káros melegbe meneküljenek. Naná hogy. Hiszen annyi sok megbeszélnivalójuk akadt így, az első napon. Ezért is beszélgettek a szokottnál még élénkebben. Egy téliszünetnyi eseményt kellett gyorsan megosztani egymással.

Balra néztem. Valahol a „távolban” Márk és a szokottak, köztük néhány osztálytársam is, cseverésztek. Ösztönösen elindultam feléjük, de pár lépés után megtorpantam. Egyszerre nevettek fel, Atesz hátravetett fejjel, szinte hallottam a jellegzetes röhögését.

Egy lány csapódott egy mellettem álló kisebb csoporthoz. Körülöttem repkedtek a hangos, kölcsönös „boldog új évet!” kurjongatások és „na végre!” beszólások, én pedig meredten bámultam Rebekát.

Végül eliramodtam a suli bejárata felé.

Újabb röhögésvihar, de most a másik oldalon. Egyesek milyen boldogan élik meg az első tanítási napot.

Akaratlanul is arra fordítottam a fejem, mint a közelemben mindenki. Janó és a haverjai érezték jól magukat. Nem úgy festett, mint akit nagyon megviselt, hogy szakítania kellett a barátnőjével. Mondjuk, a „ha rám mersz nézni, kitépem a szemed” hozzáállású emberek nem arról híresek, hogy kimutatják a szerelmi bánatukat. A dühüket annál inkább. Ezt már többször tapasztaltam.

Továbblavíroztam az emberek között, akik ügyet sem vetettek rám; valószínűleg túlságosan lefoglalta őket saját maguk meg a többiek története, és én csak később kerülök sorra.

Karesz ma nem várt a bejárat mellett, ahogy az többéves szokásunk volt. Gondolom, arra számított, hogy Márkhoz csapódom. Viszont a helye nem volt üres: Barbi, a volt barátnője toporgott ott, ahol ő szokott, és tekintetét rám függesztette.

Amikor felismertem, akaratlanul is felszisszentem. Az ilyen exes találkák sosem sülnek el jól. Legutóbb például a legvégén már törvényt is szegtem.

– Szia – köszönt halkan.

– Szia. – Nem álltam le mellette, egyenesen beigazodtam a suli ajtaján betüremkedő sorba. Barbi híven követett. Kérlelő pillantást vetettem rá. Nem volt vevő rá.

– Mi van anyáddal? Kiengedett már? – játszotta az érdeklődőt, miközben csigalassúsággal haladtunk előre a sorral.

– Nagyjából – feleltem kurtán. Első szabály: ne bátorítsd!

– És Karesszel beszéltél már?

– Ühüm – mormoltam, meredten bámulva az előttem haladó hátát. Jelentem, volt egy folt a kabátja bal felső vállán.

– Mondta, hogy mi van? – kérdezte Barbi, most már ő is maga elé nézve.

– Mondta. Szomorú. – Megengedtem egy oldalpillantást Barbi felé. Ez már együttérzés a köbön. Gúnyosan felnyögött:

– Azt véletlenül nem mondta el, hogy miért? Mert nekem tök véletlenül ezt a picinyke részletet elfelejtette elárulni, mielőtt kidobott volna a házból. – Önirónia. Értékelendő ebben a helyzetben.

– Nem kérdeztem, ő meg nem mondta. – Reméltem, hogy le tudja olvasni az arcomról, mennyire nem akarom azt, amit most művelünk. Nem tudta leolvasni:

– Persze, miért is lenne ez fontos. Jelentéktelen apróság csupán – mormolta, de a lendületből erősen visszavett. Igaza volt, de akkor is reflexből vettem védelmembe Kareszt:

– Ő ilyen, és kész. Mindig ilyen volt, ilyen is marad. Megszoksz vagy… – elharaptam a végét, ugyanis neki igazából nem adták meg a választási lehetőséget.

– Velem nem volt ilyen – jelentette ki fásultan.

Megengedtem még egy oldalpillantást Barbi felé. Ahogy kinézett, egy tizedmásodpercre még meg is sajnáltam, de gyorsan meggondoltam magam. Mégis mire számított? Karesz alapjáraton így működik, ezt tudnia kellett, amikor kezdett vele. Mit hitt, ő fogja a világot kiforgatni a négy sarkából? Szomorú, de ez most nem jött össze. Az egyszemélyes zsűri kiszavazta.

Éreztem, hogy mondanom kellene valamit, mert hát ez az emberi kommunikáció alapja: a párbeszéd, de sajna nem jutott eszembe semmi használható. Szerencsére épp kilyukadtunk az aulában. Kellemes meleg, vakító világosság, hangzavar és célirányosan baktató emberek.

Tökéletesen egyszerre szólaltunk meg:

– Nem számít, nem is ezért… – mondta ő.

– Figyu, nekem most… – kezdtem én.

Barbi elkerekedő szemmel nézett rám, mint aki még nem látott hozzám hasonlót sem. De ezt a menetet én nyertem, én folytattam elsőként.

– Beszélnem kell valakivel, mert a szünet alatt nem tudtam, pedig kellett volna valamiről. Nagyon – hadováltam. – De ha… akkor hívjál.

Rövid csend.

– Jó… – válaszolta végül.

Ha elterjeszteném Kareszről, hogy nemi beteg, sok-sok problémától kímélném meg magam.

És amennyire ismerem, még ő is csak röhögne rajta.

Ezután már zökkenőmentesen eljutottam a padomig. Karesz a helyén ült, szokás szerint az iPhone-jával vacakolt, és a legkevésbé sem zavarta a körülötte zajló világ. Még akkor sem nézett fel, amikor lehuppantam mellé.

– Azt hiszem, beszélek Rékával – köszöntem. Mert mi már csak így vagyunk.

– Az jó, az jó – köszönt vissza. – Látom is a jelenetet. Nem hazudok. De hazudsz. De ott vannak a bizonyítékok. Leszarom, hazudsz. De én nem hazudok. Hazudsz. Menj a francba… – játszotta le a képzeletbeli párbeszédet.

– Én ilyet nem mondanék neki, hogy menj a francba – tiltakoztam.

– Nem, igazából ő mondaná neked, te pedig bőgve elrohannál.

Úgy tettem, mint aki tényleg maga elé képzeli a jelenetet, aztán megráztam a fejem.

– Nem túl életszerű. – Lecsaptam a mobilom a padra, és a mutatóujjam körül látványosan pörgetni kezdtem. A telefon zörögve járta a köröket, Karesz mégsem figyelt fel rá.

– De az – jelentette ki egyszerűen.

Válaszomat erős, tompa puffanás előzte meg. Ösztönből kaptuk fel a fejünket, pedig meg kellett volna már szoknunk Vica belépőjét. Kedvenc osztálytársam arcáról lerítt, nem az volt az újévi fogadalma, hogy január 1-jétől kedves és jófej kiscsaj lesz.

– Áh! Itt a kamugép – vigyorgott rám látványosan utálkozva.

– Kamugépek ha találkoznak – mondta Karesz közönyösen, és már megint belemerült az iPhone-ba.

– Jut eszembe, kapsz még pendrive-okat csak úgy ajándékba? – kérdezte Vica gúnyosan. Levágódott a helyére, elém, de rögtön hátra is fordult. Karját lazán átvetette a szék támláján: – Mert kaphatnál nekem is. Egy rendes pendrive már ezresekbe fáj, és az olyanoknak, mint én… Tudod, a normális embereknek – Karesz megvetően felhorkantott – nincs is. A szarságokat persze egyből letörölném róla, engem bazira nem érdekelne, hogy egy vadidegen mi a túrót küldözget nekem, hát még hogy nem mennék utána. De egy pendrive bármikor jól jön.

Vica alapból alig elviselhető kategória, de most nem nagyon értettem, miért ilyen tapló, elvégre a szünet előtt bebizonyítottam, hogy a tesója ártatlanul ül börtönben. Ő ugyanis Janó és a gázolásért lecsukott srác húga. Nem vártam hálából virágesőt, egy Pethőtől semmiképp, de ezt a fullkontakt támadást sem.

– Nem kellene tanulnod vagy valami? – morogtam. Eleresztett még egy elégedett vigyort, és előrefordult. Jó tudni, hogy ez az év sem lesz más, mint a többi.

Röviden összenéztünk Karesszel, de hát őt szólította a telefonja, én meg magam elé vontam a törikönyvemet. Nem nagyon kötött le az anyag, de jó alaposan elmerültem magamban, mert csak arra figyeltem fel, hogy valaki megérinti a karom.

– Kerestelek – közölte. Tekintete aggódó. Nyilván az sem segített, hogy riadtan körbenéztem a teremben, ami kicsit irreális, elvégre csak az osztálytársammal beszélgetek, nincs ebben semmi kirívó.

– Itt voltam – feleltem, sután meglebbentve a törikönyv egyik lapját.

– Állandóan itt van. Már unom is egy kicsit – szólt közbe Karesz. Márk mondani akart valamit, de az órára szólító csengő belefojtotta a szót. Ez van, ha az ember az utolsó pillanatig kiélvezi a szünetet. Márk lazán megrántotta a vállát, lehajolt és megcsókolt.

Az zökkentett ki a pillanatból, hogy a padom konkrétan vagy öt centit ugrott felém, ami nemcsak ijesztő volt, de elég hangos is. Először Kareszre néztem, de ő is értetlenül bambult felfelé, keresve a támadás forrását, így hát csak egy gyanúsított maradt:

Vica. Ő persze csak mozdulatlanul ült, egyenes háttal, pont azzal a testtartással, amivel bemozdíthatta a padunkat.

– Upsz, bocs-bocs – jelent meg Márk mellett Dani, a legjobb haverja. Megmarkolta a vállát, és elkezdte hátra, a helyük felé tolni. – A haveromnak van ez a pszichés betegsége, hogy néha lesmárol full idegen csajokat – mondta szabadkozva. – Smármánia a neve, nagyon ritka és még nincs gyógymódja.

– Szegény – mondtam sajnálkozva.

– Legközelebb, ha próbálkozik – fordult Dani már vagy két-három méter távolságból vissza –, csak egyszerűen rúgd… – befejezni nem tudta. Márk lazán kiszabadult a fogásából, és szembefordult vele:

– Na, most fejezd be – mondta fenyegetőn, de látszott, hogy igazából jól szórakozik.

– Most mi van? Ez a kedvenc lekoptatós dumám… – válaszolta Dani full ártatlanul.

Eddig tudtam követni a jelenetet, mert felbukkant a tanár. Tipikus. Erősen kíváncsi lettem volna Márk reakciójára.

A töritanár, aki sosem lesz már a kedvencem, az újévi köszöntés után közölte, hogy feleltetés lesz, mert úgyis annyi időnk volt a készülésre. Nem lehetett túl izgalmas a 14–18 éves korig tartó időszaka. Bár ránézésre most sem nagyon hasítja az életet.

Az év első feleltetésénél még véletlenül sem lett volna kíméletes. Jókedvében sem választott volna olyan embert, akiről tudja, hogy álmából felriasztva is megszerzi minimum a hármast, négyest. Nem, dehogy. Ő rögtön jól odacsapott és Vicát választotta, aki egyetlen tárgyból sem teljesített valami jól, pláne nem egy olyanból, amihez csak ülni és magolni kell.

És az történt, amire mindenki számított.

Vica kínlódva dumált összevissza én már nem is tudom, miről, csak arról nem, amiről kellett volna. Általában a mellette ülő lány súgott neki, ha tudott, de aznap pont nem jött suliba, így Vica totális támasz nélkül maradt. A tanár közönyös képpel ült az asztalnál, a naplót bámulta, néha mintha megrázta volna a fejét, de nem szólt közbe.

Nem lehetett sokáig bírni, főleg ha tudod, hogy tudsz segíteni szegényen… na, meg már csak azért sem, mert a tanár túlságosan élvezte a helyzetet. Én pedig épp kéznél voltam. Észrevétlenül Vica háta mögé húzódtam, és így már atombiztos helyet kreáltam magamnak. Hiába a második pad, a tanár tutira nem láthatta, hogy mit csinálok.

Ezután halkan sorolni kezdtem a kulcsszavakat Vicának. Hiába. Hamar leesett, hogy feleslegesen erőlködöm, még véletlenül sem ejtette volna ki a száján azt, amit én súgtam le neki. Hihettem volna azt, hogy nem hallotta meg, de ennyire azért nem vagyok naiv. Tényleg durván berágott rám.

De akkor sem adtam fel. Idővel csak észhez tér, hogy egy egyesnél mégis jobb a kettes, hármas, főleg így félév előtt.

Aztán bekövetkezett, amire senki sem számított: Vica hirtelen hátraperdült, szeme villámokat szórt, ahogy rám kiabált.

– Jaj, istenem, fogd már be a pofád! – dörögte. – Senki sem kérte, hogy segítsél! Amikor meg kéne, akkor meg nem csinálsz semmit. Menj te a francba! – És ezzel kirontott a teremből, az ajtó döngve vágódott be utána, én pedig ottmaradtam égővörös arccal. Éreztem az emberek hátamba fúródó, kíváncsi tekintetét, és láttam, ahogy a tanár először nagyon is érdeklődve méreget. Tuti, hogy legszívesebben rákérdezett volna, miről is beszélt Vica. Ehelyett más, kicsit kellemesebb témával rukkolt elő.

– Adrienn, te súgtál Vicának, miközben felelt?

– Előfordulhat – feleltem óvatosan. Karesz felhorkantott mellettem, és hátulról is mintha halk zúgást hallottam volna.

– Hát akkor gyorsan forduljon elő egy füzetlap a padodon!

Remek. Segítségnyújtásért cserébe írásban lefeleltetnek.

A doga jól sikerült, ezért nem adott rá jegyet. Ha egyest, kettest vagy hármast produkálok, amivel leronthatnám a reménybeli félévi jegyemet (ha nem adja meg az ötöst félévkor, beszállok a „nyírjuk ki a töritanárt” munkacsoportba), tutira be is írja.

Vicát a szünetben láttuk utoljára, amikor visszacsörtetett a cuccáért, még egy dühös pillantást vetett rám, aztán megint kiviharzott. Többet már nem is mutatkozott. Máris mintha világosabb lett volna a teremben… vagy csak képzelődtem?

– Asszem, téged keresnek – bökött meg a hátam mögött ülő srác. Lehetett volna finomabban is, de a célját elérte. Berekesztettem a vitát Karesszel, ami abból állt, hogy szerinte pocsék az angol házim. Persze ezt is csak onnan tudta, hogy épp másolta.

Mindketten az ajtóra néztünk. Réka kukucskált be a terembe, a félfába kapaszkodva. Mint egy számítógépes játék figurája, akit villámgyorsan le kellene ütni, különben eltűnik, hogy teljesen máshol bukkanjon fel arra várva, hogy lecsapjanak rá.

Összeszorult a gyomrom. De hát mit parázok, mindenkinek túl kell esnie valamikor az első nyilvános lehazugozásán. Vagy mégsem?

– A hajtépésnél állj meg, csalás, hogy neked hosszabb a hajad – súgta Karesz, miközben lassan feltápászkodtam. – Mondjuk, neki meg copfja van. Ez így már egy-egy.

– A hajtépésnél megállok. – Elindultam az ajtó felé, mire Réka eltűnt.

A folyosó közepén várt rám, mint egy kis sziget, nem is zavarta, hogy az embereknek kerülgetniük kell őt. Egyik kezét a farzsebébe süllyesztette, a másikkal idegesen dörzsölgette az arcán végigfutó vágások egyikét. Kipirult, amitől a sebhelyek tisztábban kirajzolódtak a bőrén.

A gázolás után hosszú hónapokat töltött kórházban, de még így sem mentesült a katasztrófa emlékétől. Ott maradtak azok a hosszú sebhelyek az arcán, amiktől már soha nem szabadulhat. Majd egy éve gyűlölhette azt, aki elgázolta, aki ezt tette vele, és most kiderült, hogy a saját tesója volt az.

Én is élből taszítottam volna el magamtól ezt a gondolatot.

– Kell az a pendrive – közölte egyszerűen. Látványosan oldalra fordította a fejét, mintha rám sem bírt volna nézni.

– Réka… – kezdtem.

– Hagyjál! – szakított félbe kicsit indulatosabban, de még mindig csökönyösen balra bámult. – Hagyjál. Nem érdekel, mit akarsz mondani, csak a pendrive-ot akarom.

– Nálam nincs, és különben is…

– Nem cseverészni vagyok itt! – csattant fel, és most először nézett rám. – Kérem a pendrive-ot.

– Mondom, hogy nincs nálam. A rendőrségen van.

– Adj egy másolatot! – vágta rá. – Annyi már jár nekem, hogy tudjam, mi van rajta. Hogy bebizonyíthassam, hazudsz. Mert hazudsz, ha azt mondod, hogy Barna gázolt el. És ezt tudod is jól – bökött felém a szabad kezével –, csak még azt nem értem, hogy miért akarod ennyire megszívatni a tesómat. De erre is rá fogunk jönni. Csak látnom kell azt a pendrive-ot.

Hát, végül is vagy húsz másodperc kellett ahhoz, hogy először lehazugozzon. Jobb, mint amire számítottam. És halkabb.

– Azóta sem került hozzám, hogy utoljára kérted, de ha nem hiszed, hogy a tesód…

– Ugye, viccelsz? Még jó, hogy nem hiszem el.

– Van rá tanú – emlékeztettem. Réka gúnyosan felnyögött.

– Na, persze, a tanú. Apám elmesélte, milyen csodálatos, becsületes ember, egy részeges kocsmáros. Egy szava sem igaz – jelentette ki megvetően.

– Igazából bártulajdonos, és én személyesen találkoztam vele és hidd el, nincs vele semmi baj. És nem hazudik. Ismeri a tesódat…

– Na, hagyjál – szakított félbe megint.

Egy srác nem vette észre, hogy komoly beszélgetés folyik a folyosó legforgalmasabb részén, és lazán átvágott közöttünk, miközben bűbájvigyort vetett Rékára. Nem nagyon jött be a próbálkozás, Réka egy lapos pillantással jelezte, hogy ha ő lenne az utolsó pasi a földön, akkor se…

– Ha az nem érdekel, amit én mondok, akkor meg menj el a rendőrségre, majd ők elmagyarázzák, miért hisszük, hogy Barna volt az… – javasoltam, de Réka megint nem hagyta, hogy befejezzem a mondandómat. Biztos csak kímélni akart a fáradságtól. Tök kedves tőle.

– Minek mennék el? Már volt ott az apám, az anyám, Barna úgy százszor – a szeme összeszűkült –, mindent tudok, amit azok az emberek tudnak, azt is, hogy itt te vagy az, aki kavarja a szart. – Értsd: ha én nem lennék, Barna békében lazulhatna tovább.

– Jó, hidd ezt, ha akarod – mondtam halkan. – Odaadnám a pendrive-ot, ha lehetne, de tényleg nem tudom, másolat meg nincs. Apád ügyvédei nem kértek belőle?

Réka elnézett a vállam felett és nem válaszolt azonnal, ami szerintem egy erős mégjóhogykértek választ jelenthetett.

– Akkor kérd az apádtól – tanácsoltam. Hülye ötlet, nála valószínűleg már próbálkozott. És az is adott, hogy nem kapta meg.

– Apám azt mondta, hogy csak egy egymondatos üzenet volt rajta. Neked. Teljesen semmitmondó. Semmi köze Barnához. Ezért sem hiszem el, hogy ebből te bármire is rájöhettél – felelte Réka kissé bizonytalanabbul.

– Kérd el a pendrive-ot, utána elmondom, hogyan jöttünk rá mindenre.

– Ne is akarj…! – fakadt ki Réka. Fenyegetőn tett egy lépést felém, hangját felemelte. Egy pillanatra még meg is ijedtem, és nem voltam vele egyedül. A közelünkben járkálók ledermedtek és a fejüket kapkodták.

Ezután már a legkevésbé sem akartam támogatni, tanácsokat adni vagy magyarázkodni.

– Oké… a te dolgod, mit teszel, de ha végre egyszer rájössz, hogy ezerszer egyszerűbb lenne, ha végighallgatnál, én elmondok mindent – ajánlottam. – Csak szólj.

Réka a talajt bámulta, arca egyre jobban elvörösödött, fehér sebhelyei rikítottak, még a keresztöltések nyomát is tisztán ki tudtam venni. Eddig még sosem figyeltem meg ennyire ezeket a hosszú varratokat. Réka annyira jó fej, hogy könnyű volt nem tudomást venni róluk. Most meg konkrétan kiszúrták a szemem.

Ott volt a kezünkben az az ember, akinek Réka szenvedése, azok a sebhelyek köszönhetőek, és nem tudtuk megfogni. Pont miatta.

– Első dolgom lesz, győzd várni – mormolta.

– Szia, Réka! – Az emberek között Márk tűnt fel, mellette Dani, Atesz és még ketten a tizenegyedik béből. A büféből jöttek, és ahogy észrevettek, máris megcéloztak minket. Márk a kezembe nyomta a perecemet, amit „rendeltem”, és közben kíváncsian méregette a barátja húgát.

– Helló – köszönt most már inkább fáradtan Réka.

– Minden oké? – kérdezte Márk aggódón. Konstans állapota, ha Rékáról volt szó, ami helyes is, elvégre ki más vigyázna Balázs húgára, ha nem a legjobb haverja?

De tényleg…

Vajon Csányiék rájöttek már, hogy a pendrive-os igazából nem Barnával, hanem a másik fiukkal, Balázzsal van elfoglalva? Minden egyes pendrive-val az ő titkaira próbált rávezetni, ami azért vicces, mert az egész világ ezekre volt kíváncsi.

Kit ne enne a fene egy eltűnt tizenhét éves fiú titkaiért?

Balázs egyébként sem volt egy átlagos fajta. Ezért is gondolják sokan, hogy csak lelépett, szabadulni akart a szüleitől, a tesóitól és azoktól, akiket ki nem állhatott (voltak elegen). Szerintük most boldogan él valahol, lógatja a lábát és röhög a markába.

De a legtöbben nem tartják valószínűnek, hogy ezt meg tudta volna csinálni. Túl sokan keresték már túl sokáig, ha simán lelépett volna, rég a nyomára akadnak. Nem, ennél súlyosabb a helyzet. Nem tudni, mi, de súlyos.

Az már más kérdés, hogy a pendrive-os mit akarhat. Találjuk meg őt vagy találjuk meg, aki miatt… eltűnt? A lényeg, hogy tudnia kell valamit, amit nem akar elmondani… Vagy ami valószínűbb és sokkal prózaibb: ő is csak ennyire képes, és másra akarja hagyni a munka javarészét.

– Minden oké – válaszoltam.

Réka Márkra, majd rám nézett, a következő pillanatban pedig kiült arcára a megvilágosodás. Azt persze már nem láttam rajta, hogy mit gondol rólunk, de hát kit is érdekel, nem? – Mennem kell – közölte és lelépett.

– Mit akart? – fordult felém Márk.

– A pendrive-ot – rántottam meg a vállam. – Semmi mást, csak a pendrive-ot.

– De normális volt? – kérdezte.

Mielőtt válaszolhattam volna, egy full idióta, 50-60-as évekbeli szerelmes szám hangzott fel, talán blues vagy mi lehetett. Már ismertem, de hirtelen nem ugrott be, honnan. Az biztos, hogy sosem önszántamból hallgattam végig.

Márk felszisszent, grimaszolt egyet, és miközben elővette a mobilját, elhúzódott. Ahogy a mobil szabad levegőre ért, a dallam is hangosabb lett. Ennyi elég volt, hogy rájöjjek: karácsony előtt hallottam, amikor Márkkal egy papírboltban jártunk. Akkor is keresték telefonon, és akkor is így elvonult, nehogy halljuk egy szavát is.

Danira néztem, aki vállat rántott. Gyors pillantást vetettem Márkra, aki akkor már a falnak dőlve, egyik fülét befogva beszélt a telefon másik végén lógóval. Tekintetünk találkozott. Elég idegesnek tűnt.

El sem tudtam képzelni, ki az, aki képes felidegesíteni Márkot. Na, jó, lett volna pár tippem, de ők biztos nem telefonon keresztül keresték volna, és abból a pillantásból valahogy olyan érzésem támadt, hogy a barátomat inkább az én jelenlétem zavarja.

A nap további része nagyjából békésen telt.

Márk hazakísért, de nem mertem behívni. Az első „szabad” napom még túl korai volt ahhoz, hogy máris konfliktusba keveredjek anyáékkal. Mondjuk, tök feleslegesen óvatoskodtam: egészen estig egyik felnőttkorú sem mutatkozott.

Viszont alig cseréltem cipőt, csengettek. El sem tudtam képzelni, mégis ki lehet az, pont ezért nem is nagyon számítottam jóra. Egyetlen és eléggé lelkesítő gondolatom az volt, talán Márk jött vissza, hogy mégis bekönyörögje magát. Ennek viszont kevés esélye, valahogy nem az ő stílusa. Egy szomszédra tippeltem.

Hát nem.

A kerítés másik oldalán Janó állt. Fura, hogy a hagyományos módját választotta a bejutásnak, és nem tört rám rögtön a teraszon, ahogy azt nem is olyan rég tette a haverjaival.

Fogtam a kulcsomat és elindultam a kapu felé. Vicces, sokan örültek volna, ha egy kerítést tudnának maguk és a srác között, én meg önszántamból készültem beengedni.