Bíró Szabolcs

Az ötödik
parancsolat

és egyéb történetek
– részlet —

ATHENAEUM

© Bíró Szabolcs, 2024

A borítón Bodnár Balázs grafikája látható.
Oláh Tünde illusztrációival.

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
athenaeum.hu
facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 441 1

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Szerkesztette: Peiker Éva
Olvasószerkesztő: Bíró Huszár Ágnes
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Umberto Eco és A rózsa neve,
valamint Lőrincz L. László tiszteletére

TÖBB MINT ELŐSZÓ

avagy történet a történetek előtt

2008-ban kezdődött. Még csak két könyvem jelent meg, azok is álnéven (a minőségükre nem szívesen emlékszem vissza), és már készültem a harmadikra, amikor egy ismeretlen ismerősöm felkeresett egy ötlettel: ő és még páran rendhagyó könyvkiadót készülnek alapítani, amelynek égisze alatt ismét megpróbálnák visszaállítani a füzetek formájában megjelenő, újságosbódékban kapható kisregények fénykorát. Lenne-e kedvem beszállni? Hát hogyne lett volna! Jó, mondta, egy rövidebb krimi kéne, amit a későbbiekben akár sorozattá is el lehet nyújtani. Mivel akkoriban még minden erőmmel krimiírónak készültem, semmi akadályát nem láttam a dolognak, és belevágtam.

Épp akkoriban olvastam Umberto Eco A rózsa neve című regényét, amely a későbbi irományaimra is nagy hatással volt, és kezdtem átértékelni a krimiről, a történelemről, a kultúráról meg még egy csomó minden másról alkotott véleményemet. Úgy gondoltam, egy Baskerville-i Vilmoshoz hasonló, középkori nyomozó szerzetessel, aki gótikus épületek sötét zugaiban keresi még sötétebb tettek elkövetőit és a válaszokat, nem nagyon lehet mellélőni. Azt terveztem, hogy Paulus barát majd bejárja fél Európát, és minden egyes felgöngyölített üggyel kicsit jobban megismerjük őt magát is: egy könyv (illetve füzet), egy rejtély, és mindig egy újabb kis titok arról, hogy ki ez az ember, miért menekül önmaga elől, miért akar meghalni, arról nem is beszélve, hogy miért nem lelhet soha békére. Elvarázsolt a gondolat, hogy egy ilyen sorozatot írhatnék, és még ki is adnák, sőt – micsoda vad gondolat volt ez akkoriban! – akár némi pénzt is kereshetnék vele.

Elég az hozzá, hogy az előre megbeszélt terjedelem alapján nekiláttam szinopszist írni, és kidolgoztam a cselekményt. Úgy gondoltam, tiszteletadásként az első történet A rózsa neve helyszínén játszódhatna, csak épp évekkel a nagy tűzvész, Eco klasszikus regényének utolsó felvonása után.

A szinopszis elkészült, én pedig elkezdtem írni az első néhány fejezetet, amikor az a bizonyos ismeretlen ismerős szólt, hogy felejtsem el, amit mondott, nem csupán sorozat nem lesz, de kiadó sem, meggondolták magukat, nem vágnak bele (tudtommal azóta se tették). Kicsit ugyan lelombozódtam, de dolgozni kellett tovább – hát félretettem Az ötödik parancsolatot, és folytattam a korábban elkezdett regényemet.

Legközelebb, nem egész egy évvel később, 2009 első felében vettem elő újra Az ötödik parancsolatot, amikor alkalmam nyílt bekerülni egy újabb kiadóhoz (addig mindent csak magánkiadásban bocsátottam útjára, így ez továbbra is nagy lehetőségnek tűnt), és úgy gondoltam, ezzel a kisregénnyel mutatkoznék be náluk. Így hát megint írtam hozzá egy-két fejezetet, amikor is közölték, hogy ők azt szeretnék, ha én csak konkrét megrendelésre írnék, előre egyeztetett szinopszis alapján. Az ilyesmit sosem tudtam elképzelni, így hát útjaink kettéváltak, én pedig megint elraktároztam a félkész kisregényt.

Arra az évre egyébként csak homályosan tudok visszaemlékezni. Arra például tisztán emlékszem, hogy akkor ismertem meg a feleségemet, azt azonban magamnak sem nagyon tudom megmagyarázni, hogy miként voltam képes a később megjelent Sub Rosával, a Non nobis Dominével, és aztán még Az ötödik parancsolattal is párhuzamosan dolgozni. Ma már képtelen lennék ilyesmire…

Abban az évben jött el nálam a nagy fordulat, amelyet egy hosszas, több hónapos gondolkodási ciklus előzött meg, és amelynek végén eldöntöttem, hogy levedlem az írói álnevemet: 2010 első napjától kizárólag polgári nevemen, Bíró Szabolcsként publikálok, az addigiaktól eltérő műfajokban és témákban. Azt tudtam, hogy 2010 májusában a Sub Rosa című regényemmel szeretnék bemutatkozni, mint immár nem álnéven alkotó, az európai kultúrkörből merítkező regényíró – de előtte még szükség volt valamire, amit akár ingyen is felrakhatok a netre, és amellyel már 2010 első napjától kezdve reklámozhatom az új írói profilt, az új honlapot, az új célokat. Ekkor döntöttem úgy, hogy végre befejezem Az ötödik parancsolatot, amelyet 2010. január 1-jétől bő fél éven át ingyenesen lehetett letölteni, és amelyre meglepő módon több mint ezerötszáz olvasó volt kíváncsi. Kezdő voltam, nem állt mögöttem kiadó, így ezt óriási érdeklődésként éltem meg.

Májusban aztán napvilágot látott a Sub Rosa első kiadása, és még annak az évnek az őszén úgy döntöttem, most már itt az ideje, hogy Az ötödik parancsolat is megjelenjen nyomtatott formában. Karácsonyra pont jó ötletnek tűnt kiadni – néhány korai novellámmal megtámogatva –, de szegény kisregény megint mostohagyermek lett: valahogy mindig eltűnt a méretre is, kalandra is nagyobb Sub Rosa mellett. Ha recenzió született, a recenzens – néhány kivételt leszámítva – biztosan a Sub Rosáról írt. Ha valaki azt mondta: „Hé, olvastam a könyved!” – az esetek túlnyomó többségében a Sub Rosára gondolt. A kisméretű, vékonyka középkori krimiből végül szép csendben elcsordogált az a néhány száz példány, de értelemszerűen nem keltett túl nagy visszhangot.

„Na majd a Non nobis Domine után” – gondoltam én, hiszen eredetileg úgy terveztem, hogy életem első nagy történelmi regénye egy lehangoló tömeghalállal végződik, és a főszereplő Attilán kívül mindenki, de mindenki meghal. Eredeti terveim szerint Attila beleőrült volna a többszörös veszteség felett érzett fájdalmába, majd önmagát pálos rendi szerzetesnek kiadva, Pál, avagy Paulus álnéven elindult volna világgá – azt a helyet keresve megszállottan, ahol tökéletes csend és béke honol, és ahol ő nyugodtan meghalhat. És akkor, gondoltam, újra kiadom Az ötödik parancsolatot is, plusz megírom a folytatásait (ez lett volna a Sanguis Rosae-sorozat), és az a Non nobis Dominével együtt egy szép kis történetfolyamot alkot majd.

Csakhogy később, a Non nobis Dominét írva, egy ponton rájöttem, hogy amit eredetileg kitaláltam, az illogikus és hiteltelen. A regény egészen új befejezést igényelt, a Non nobis Domine pozitívan végződött, a pozitív befejezés kaput nyitott az Anjouk című sorozatnak, ugyanakkor örökre elvágta Attilát a Paulus baráttá válás lehetőségétől. Így tettem „gyökértelenné” Az ötödik parancsolatot, és így felejtettem el, hogy egykor sorozatot szerettem volna írni belőle…

Később, valamikor 2013 elején még tettem egy kósza kísérletet arra, hogy újból leporoljam ezt a kisregényt, és írjak hozzá egy-két folytatást. Csakhogy hamar rájöttem, hogy 2009 óta sok víz lefolyt a Dunán, közben az írói stílusom megváltozott, és valahogy mindig túl sok friss tervem volt ahhoz, hogy Paulus barát sorozatából legyen valami…

Ezután döntöttem el, hogy a kisregényt változtatások és javítások nélkül ismét feltöltöm az internetre, ingyenesen elérhetővé teszem – azaz visszatérítem eredeti rendeltetéséhez. Így is volt egy-két évig, közben letöltötték valamennyien (hogy hányan, azt már nem követtem), ám ismét visszhang nélkül maradt a történet. Végül ezt a digitális verziót is eltüntettem szem elől, a kézirat pedig azóta is ott porosodott az „Irományok” elnevezésű mappámban, egyik számítógépemről a másikra vándorolva a bő egy évtized során.

Nem igazán tudom, mire vártam ilyen sokáig, valahogy talán el is ment a kedvem az egésztől, míg végül, 2023 elején, eszembe jutott, hogy még egyszer, utoljára meg lehetne próbálni felfrissíteni ezt a történetet. Csakhogy ez sokkal jobban ment, mint vártam: meglepetésemre azonnal sikerült ráhangolódnom a stílusára, gördülékenyen haladtam az újraolvasásával, és ahol átírást igényelt, ott rögtön fel tudtam venni a rég elengedett fonalat. Színtiszta örömömet leltem a szöveg gondozásában – tizenhárom évvel az eredeti megjelenést követően, és egy teljes évtizeddel azután, hogy utoljára foglalkoztam vele.

Tény, hogy ma már másképpen írok, mint amikor Az ötödik parancsolatot papírra vetettem, talán ezért nem is tartottam jó ötletnek éveken át, hogy ezt a történetet az azóta megírt regényeimmel versenyeztessem. Ugyanakkor miért kéne versenyeznie? Meglehet, hogy még nem teljesen a saját, kiforrott hangomon szólal meg, mégis: ez volt az első történet, amit Bíró Szabolcs néven írtam és kiadtam, a hangulatára pedig mindmáig büszke vagyok.

Ha az olvasók átérzik a kolostor csontig hatoló hidegét, ha látni vélik a Paulus barát szájából felszálló párát, ha néhány pillanatra úgy érzik, ők maguk is ott bolyonganak a kihűlt, elhagyatott romok között – akkor már elértem a célomat.

Az persze teljesen nyilvánvaló, hogy A rózsa neve nélkül ez a történet meg sem született volna: Umberto Eco regényének latin idézeteit hasznosítottam újra benne, helyszín gyanánt az általa megálmodott apátságot keltettem életre, és egyszer-kétszer a regényszövegből is átemeltem ezt-azt. (És miközben mindezt megcselekedtem, tudat alatt valójában legalább ennyire első mesterem, Leslie L. Lawrence, azaz Lőrincz L. László előtt is tisztelegtem, akitől a regényírás alapvető fogásait lestem el tizenéves fejjel.)

Az ötödik parancsolat tehát itt van, vélhetően rögös útja végére ért. Szeretettel írtam, örömmel dolgoztam rajta minden egyes alkalommal, ahányszor csak a szöveg a kezembe került – és ugyanilyen örömteli szeretettel nyújtom át most valamennyi Kedves Olvasómnak, néhány további novellámmal és kisprózámmal együtt.

Ez utóbbiak – a Titkos levél Adson de Melkhez kivételével – nem szerepeltek a 2010-es, kis példányszámú, a jelenlegivel azonos című kiadványban, viszont mindegyiknek megvan a maga története.

Hadd meséljek egy kicsit ezekről is!

A Titkos levél… emlékeim szerint rögtön azután született, hogy annak idején elolvastam A rózsa nevét, aztán később valahogy, jóformán magától, afféle állandó kísérője, szinte már utószava lett Az ötödik parancsolatnak.

A Nyugat őre első, még jóval nyersebb verziója egykor egy ingyenes e-antológiába készült, amely csak rövid ideig volt elérhető az olvasók számára. Később – már átdolgozva – egy szinte zsebkendőnyi méretű, nem egész füzetvastagságú marokkönyvként jelent meg, mindössze háromszáz példányban, amit könyvtáraknak osztottam szét ingyenesen (2020 tavaszától ugyanezt a változatot lehetett ajándék e-könyvként letölteni a honlapomról). Azóta jellemzően egy-két évente elővettem, hogy átírjam, csiszoljak rajta, most pedig végre eljött az ideje, hogy tisztességes kiadást kapjon. Extra érdekességként megsúgom: a történet főszereplőjéről mondja azt Bátor Attila az Anjouk első részében, a Liliom és vér című regényemben, hogy „Első ismert ősöm még Pozsony mellett, Dévény vára alatt nőtt fel, s akik tisztelték, azok Nyugat őrének hívták. A semmiből emelkedett fel, a Szentföld napsütéstől és háborúktól felperzselt lankáin. Az ő fia volt az első, aki a Csallóköz szívében, Szerdahely város határában épített házat magának és családjának. Ettől kezdve atyáról fiúra szállt úgy a szerdahelyi kisbirtok, mint a szíriai udvarház.”

Az 1347 című „történelmi egyperces” Szabó Tibor Benjámin felkérésére készült, hogy ez legyen az októberi hónaphoz tartozó kispróza Az Athenaeum nagy képes kalendáriuma a 2019-es évre című, igazán különleges kiadványban. A történet arról szól, hogyan érkezik meg a pestisjárvány Szicília szigetére, így kézenfekvő volt számomra, hogy később alaposan átírva, a pestis áldozatait élőhalottakra cserélve, a prológus részeként elhelyezzem ezt a történetet a Lázár evangéliuma című történelmi horrorregényemben. Itt azonban eredeti formájában olvasható, már csak azért is, mert hangulatában szerintem tökéletesen passzol Paulus barát történetéhez.

A Nunquam retrorsus az Anjouk-sorozat egyik számomra különösen kedves szereplőjének, Szolnoki Pistának az eredettörténete, aki bár csak egy-két fejezet erejéig szerepel a sorozat egyes regényeiben, mégis erős jelenléttel bíró, közkedvelt figura. Régóta tervezem már, hogy rövidebb történeteket írjak az alakja köré, amelyek majd egyszer gyűjteményes kötetben láthatnak napvilágot (hasonlóképpen Andrzej Sapkowski Vaják-novellásköteteihez), és ha ez a kötet egyszer elkészül, a Nunquam retrorsus talán ott is olvasható lesz. Ez azonban még a távoli jövő zenéje – ezért döntöttem úgy, hogy a novella ebbe a válogatásba kerüljön be először.

Az Anjou Károly karácsonya egy adventi kihívásra született A magyar szerzőkért közösség felkérésére, majd később az Előretolt Helyőrség Felvidék című irodalmi mellékletben is megjelent. Az egész abból az alapötletből született, hogy vajon lehet-e elegyíteni a klasszikus történelmi regény hangulatát a tipikus karácsonyi történetek fahéjillatú negédességével. Később a novella több részletét is „átloptam” az Anjouk nyolcadik részébe, a Dél pörölye című regényembe: egy része a gyászos visegrádi karácsonyi jelenetben, néhány egyéb részlete pedig a Bátor Szilárd dubicai birtokán játszódó karácsonyi fejezetben köszön vissza. Jelen kötetben természetesen az eredeti változat olvasható, még Károly királlyal.

A Förgeteg ismét egy olyan történet, amely kapcsolódik az Anjouk-sorozat világához. A kun harcosleány, az Ulas nemzetségbeli Balmaz bej egyetlen gyermeke, Csengele történetét meséli el, kissé rendhagyó módon. A kötetben olvasható írások közül ez az egyetlen olyan, ami sehol nem jelent meg korábban – kifejezetten ebbe a könyvbe írtam.

A Betlehem szintén történelmi elbeszélés, a középkor helyett azonban az ókorban játszódik, Izrael földjén. Az Anjou Károly karácsonyához hasonlóan ezt is A magyar szerzőkért adventi kalendáriumába írtam, és eredetileg egy kissé egyszerűbb történet lett volna, de aztán beszippantott Jézus korának miliője, és elég erősen megihletődtem. Az eredmény az egyik legjobb kisprózám lett – talán a legfontosabb, amit valaha írtam, így semmiképpen sem maradhatott ki ebből a válogatásból.

A végén pedig kanyarodjunk vissza a legkorábbi írói korszakomhoz! A jutalom című történetet huszonegy évvel ezelőtt, tizenöt éves koromban írtam. Abból a kezdeti időszakból semmilyen más írásom nem maradt, amit meg mernék mutatni a jelenlegi olvasóimnak, A jutalom viszont – amit néhány évente elővettem és csiszolgattam – azóta is közel áll a szívemhez. Hangulatában és központi témájában korántsem a valódi történelmet, hanem a középkori kulisszák közé helyezett mesék világát idézi, és bizarr módon csavar egyet egy réges-régi, sokszor újramesélt történeten. Úgy érzem, méltó módon, egy jó kis csattanóval zárhatja ezt a kötetet.

Nincs is más hátra, mint hogy átadjam ezt a csokrot, amit Az ötödik parancsolat köré gyűjtögettem. Ezek a novellák a teljes írói pályám időtartamát lefedik, az első komolyabb szárnypróbálgatástól kezdve egészen a Dél pörölye című regényem megjelenése utánig. Amikor elkezdtem összeállítani ezt a válogatást, még azt hittem, a címadó kisregény mellé jó, ha három-négy történetet be tudok illeszteni. Rettentően örülök, hogy bár sosem voltam kifejezetten novellista alkat, végül ennyi, hangulatilag és tematikusan valamelyest egységesnek mondható kisprózát tudtam glédába állítani. Mindig is szerettem volna egy novelláskötetet – hát, most itt van. Jó olvasást kívánok!

Kisudvarnok, 2024. január 20.

Bíró Szabolcs

Az ötödik
parancsolat

A középkori imaórák:

Matutinum – hajnali 2:30 és 3 óra között

Laudes – reggel 5 és 6 óra között

Prima – 7:30 körül

Tercia – 9 óra körül

Sexta – ebédidőben

Nóna – délután 2 és 3 óra között

Vesperás – 4:30 körül

Kompletórium – 6 óra körül

I.

Ahogy a rózsásujjú hajnal kélt ki a ködből, úgy ötlött szemem elé az apátság sötét, tiszteletet parancsoló tömbje. Túl régóta voltam már úton, egyedül zarándokoltam végig Itálián, sokszor az éh- és szomjhalál küszöbén, így talán érthető és megbocsátható, hogy akkor, első ránézésre olyan gyönyörűség töltött el a kolostor láttán, hogy azt meglehetősen nehéz lenne szavakba öntenem. Szívem még jó ideig dobogott heves izgalmában, mire a dermesztő hidegben és a gyakran lábszárig érő hóban elértem a hegytetőn álló épületegyüttest.

Az Úr 1334. esztendejét írtuk, annak is az utolsó napjait. Nem sokkal azelőtt hunyt el XXII. János, és csak amikor megérkeztem ebbe a különös névtelenségbe burkolózó, észak-itáliai kolostorba, tudtam meg, hogy XII. Benedek lett az új pápa.

Amint beléptem a kapun, ráébredtem, hogy a közelmúltban borzasztó események zajlottak le itt. Az épületek egy része félig vagy teljesen összeomlott, a falakat sok helyen égésnyomok rondították. Mintha a lakók is csak afféle torzók vagy szellemek lettek volna: lehajtott fejjel, hang nélkül lebegtek át az udvaron, és legtöbben akkor sem néztek fel, amikor köszöntöttem őket. Néhány perce érkeztem meg csupán, és már jéghideg borzongás futkosott a hátamon. Úgy éreztem, temetőben járok, ahol a holtak életre keltek.

– A nevem Paulus – hajtottam fejet az első szerzetesnek, aki elém sietett. – Vándorszerzetesként járom a világot. Apátságotokba az Úr vezérelt. Reméltem, hogy bizonytalan ideig meghúzódhatok a falai közt.

Szokásos mondókám ezúttal nem csengett túl őszintén, hiszen amikor a domonkos csuhába bugyolált szerzetes elém sietett, már azon kezdtem tanakodni, hogy visszafordulok, és mégis inkább a szabad ég alatt töltöm az éjszakát, dacolva a fagyhalállal.

– Üdvözöllek – mosolygott rám barátságosan a jól táplált, ősz szakállú férfi. – Az én nevem Bolognai Umberto.

– Kérlek, testvérem, vezess az apát úr elé!

– Mi sem egyszerűbb. Én vagyok az apát. – Umberto arcán negédes mosollyal felajánlotta, hogy azonnal elvezet egy számomra megfelelő cellába, ahol kipihenhetem az út fáradalmait.

Megköszöntem előzékenységét és szíves vendéglátását, mire bólintott, és elindult, keresztül az udvaron. Ahogy követtem, mind több sötét, kiégett rom mellett haladtunk el, én pedig egy idő után nem bírtam tovább, rákérdeztem, miért van ilyen rossz állapotban a kolostor.

– Rejtélyes történet ez, testvérem – sóhajtott fel. – Jómagam csak néhány éve érkeztem ide, és már akkor is az enyészeté volt az épületek jó része. Ami pedig az itt történteket illeti – vont vállat –, csak mesék és legendák keringenek róla. Van, aki azt mondja, a régi lakók ellentmondtak a Szent Inkvizíciónak, és ez összetűzéshez vezetett a pápai csapatokkal. A mendemondák szerint ekkor égett le a könyvtár és a többi épület. Mások azt mondják, boszorkánysággal vádoltak egy lányt az egykor itt álló faluból, és amikor máglyára küldték, a parasztok fellázadtak az ítélet ellen. Egyetlen ember van, aki már akkoriban is itt élt: Mihály testvér. Ha érdekel a kolostor története, keresd fel, és kérdezd őt! Jobb napjain tisztán emlékszik minden egyes átélt percre, máskor azonban könnyen összekeveri a valóságot az álmaival és a fantáziája szülte dolgokkal. Már nagyon öreg…

– Köszönöm a felvilágosítást, mindenképp beszélni fogok vele.

Beértünk a dormitóriumba,‍1 melynek szintén már csak kis része tűnt lakhatónak. Az apát kedvesnek és élettelinek látszott, ellentétben mindenki mással, akivel utunk során találkoztunk.

– Mondd csak, apát uram – tettem fel a kérdést –, miért olyan furcsák itt az emberek? Mintha valami tragédia érte volna őket…

Az apát ismét felsóhajtott, miközben kitárta cellám ajtaját, és betessékelt az apró szobába.

– Tragédia – bólogatott szomorúan. – Bizony, mindegyiküket tragédia érte. Ám nem itt, az apátságban, hanem még külvilági életük során, valamikor a múltban.

Nem akartam tapintatlan lenni, így hallgattam, a bőbeszédű apát azonban folytatta:

– Ide, Paulus testvér, csak azok érkeznek, akik utolsó menedéket keresnek a világ elől, Isten karjaiban. Szinte mindegyiküket a végső elkeseredettség vezérelte ide, épp ezért találhatsz köztük ferencest, bencést, domonkost, jószerével bármilyen rendhez tartozót. Egy ideje már a reguláink is megváltoztak némileg, hiszen egészen egyedülálló közösséget alkot itt ez a sok rend. Talán elijesztelek ezzel apátságunkból, de az az igazság, hogy az emberek esztendők óta csupán egyetlen okból érkeznek hozzánk…

– Mi lenne az az ok, apát uram?

– Meghalni.

Enyhe bólintással jeleztem Umbertónak, hogy felfogtam, miről beszél, és halványan el is mosolyodtam, amit talán nem tudott mire vélni.

– Köszönöm, hogy a cellámba kísértél, apát uram – mondtam, véget vetve rövid társalgásunknak. – Ha megbocsátod, most egyedül maradnék. Hosszú utat hagytam magam mögött, szeretnék pihenni és elmélkedni.

– Természetesen, testvérem – hátrált ki a férfi, majd mielőtt becsukta volna az ajtót, még figyelmeztetett, hogy nemsokára matutinumra harangoznak, és elvár az istentiszteletre.

Miután kiment, halk imát rebegtem. Úgy éreztem, végre megérkeztem célomhoz, melyet oly régóta keresek. Hiszen lassan már húsz éve annak, hogy elhagytam hazámat, ahová csak a bűnbánat és a mérhetetlen keserűség kötött, és elhatároztam, hogy megkeresem azt a helyet, ahol a tökéletes béke honol – és ahol nyugodtan térhetek meg a Teremtőhöz.

Észak-Itáliába érkeztemkor már meg sem tudtam volna számlálni, hány kolostor vendégszeretetét próbáltam élvezni a hosszú évek alatt, és hányból kellett továbbállnom, miután mindenütt felütötte fejét a bűn. Tolvajok, garázdák, hamis papok, szodomiták, gyilkosok lakták az egész világot, de én még mindig nem adtam fel a reményt, és fáradtan bár, de rendületlenül hittem benne, hogy megtalálhatom a békét.

Való igaz, először felettébb rémisztő helynek tűnt ez a szótlan és mindenféle rendű szerzetesek lakta, romos kolostor, cellámban megpihenve viszont már úgy éreztem, ide mindenki valóban egyazon célból érkezett meg.

Umberto apát azonban egy dolgot kifelejtett a mondandójából, vagy tán nem is tudott róla: az emberek nem egyszerűen meghalni jöttek, hiszen kimúlni, akár az oktalan állatok, bárhol lehet. Az emberek azért érkeztek, hogy mielőtt meghalnak, megtapasztalják, milyen a tökéletes megnyugvás, Isten szeretete.

Jártam már kolostorban, melynél szebbet és fényűzőbbet sehol sem láttam még, és lám, az egyik testvér mégis gyilkosságot követett el rendtársa ellen. Én magam lepleztem le a bűnöst, de az ítélet kihirdetését már nem vártam meg. Nihil novi sub sole,‍2 sóhajtottam mindahányszor, és továbbálltam, amint lehetett. Tudtam, a gyilkosság újabb gyilkosságot szül, olyan ördögi kört hozva létre, amelyből már sehogy sem lehet szabadulni. A halálból halál kel ki, ahogy a keselyűtojásból keselyű…

Ahogy kikémleltem cellám aprócska ablakán, arra gondoltam, az Úr talán épp itt, ezen a minden pompát és fényűzést nélkülöző helyen érezheti magát otthon. Hiszen miért is ne? Miért is kéne őt márványpaloták falai közt, színarany kelyhekben, drágaköves keresztekben keresnünk?

Letérdeltem az ágyamra helyezett, vaskos szalmazsák mellé, feltéptem az oldalát, és gondosan elrejtettem benne az utolsó csomag tartalmát, amit a múltamból hoztam magammal, és amelytől – oly sok éve már – képtelen voltam megszabadulni.

Különös dolog az emberi emlékezet: míg a józan ész azt diktálná, hogy azonnal semmisítsem meg ezeket a súlyos bizonyítékokat, addig az emlékek keltette érzelmek ragaszkodnak hozzájuk, bármi áron.

Így menekültem hát önnön múltam elől: kezemben hordozva annak utolsó cserépdarabkáit… … …

…És egyéb
történetek

Titkos levél
Adson de Melkhez

Mélyen Tisztelt
s Hőn Szeretett
Adsóm!

Remélem, levelem jó egészségben talál! Bár tudom, tested fáradt, azért reménykedem benne, hogy tiszta lelked még megőrzött valamicskét ifjúkorod szenvedélyes tüzéből. Rég adtál hírt magadról, bár bevallom, ezekben a vészterhes időkben magam sem mertem volna levelet intézni hozzád, ha nem jut kezeim közé egy titokzatos irat.

A minap ismeretlen dokumentumra leltem kolostorunk könyvtárában. Eleinte önnön feledékenységemet véltem ludasnak az ügyben, de később saját szememmel győződtem meg róla, hogy ez a cím nem szerepel a könyvjegyzékünkben. Amikor megláttam benne a te nevedet, kedves Adso, szavamra mondom, megrémültem, és Isten bocsássa meg bűnömet, de elemeltem a könyvet a polcról, hogy cellámban rejtsem el. Éjjelente, amikor tudtam, hogy nem kaphatnak rajta, gyér gyertyafénynél olvastam – mit olvastam, valósággal faltam! – soraidat, melyekben azon szörnyű és titokzatos eseményekről adsz hírt, amiket ifjú novíciusként, tanítómestered, Guillamus de Baskerville oldalán éltél át.

Bevallom, ijesztően őszinte történeted a kolostorban ténykedő gyilkosról, a kínvallatás alá vetett dolcineánus eretnekekről, mindig kíváncsi mesteredről és a te eltitkolt ifjúkori szerelmedről könyörtelenül magával ragadott, s még akkor sem bírtam abbahagyni az olvasást, amikor úgy éreztem, Istennek nem tetsző cselekedeteknek vagyok jószerivel szem- és fültanúja. Ilyenkor sűrűn hánytam magamra a keresztet, s csak reménykedhetem benne, hogy a mi igazságos Urunk megbocsátja gyarló kíváncsiságomat.

Írásműved, rendkívül félelmes és veszélyes mivolta ellenére is, be kell vallanom, gyönyörű. Könyvtáros testvér létemre kevés ilyen szép, kerek művel találkoztam eleddig, holott a legtöbb poéta és művelt széplélek írását ismerem. Ha nem volna oly veszélyes, magam buzdítanálak a mű terjesztésére. Így azonban óva intlek tőle, hogy bárkinek is beszélj a könyvről! Remélem, nem készítettél belőle másolatot, s az egyetlen példányt én őrzöm, cellám egy lazán tartó padlóköve alatt, gondosan bebugyolálva egy puha bőrtáblába – mindaddig, míg békésebb idők nem köszöntenek ránk, s az őszinteség nem számít majd főbenjáró bűnnek.

Addig is tartsd magad, kedves Adsóm, s ne keresd se Isten, se az egyház haragját! Imádkozom érted nap mint nap, és nagyon remélem, találkozunk még egyszer ebben a földi életben.

„In omnibus requiem quaesivi, et nusquam inveni nisi in angulo cum libro.”‍23

Örök testvéri szeretettel:

P.

Jegyzetek

1 A szerzetesek közös hálóterme, vagy a celláiknak helyet adó, nagy épület.

2 „Nincs új a nap alatt.”

23 „Mindenben a nyugodalmat kerestem, de csak egy sarokban, könyvvel a kezemben találtam rá.” (Kempis Tamás)

Tartalom

Több mint előszó

Az ötödik parancsolat

…És egyéb történetek

Titkos levél Adson de Melkhez

Nyugat őre

1347

Nunquam retrorsus

Anjou Károly karácsonya

Förgeteg

Betlehem

A jutalom

A szerzőről

Bíró Szabolcs 1988-ban született. Tizenhat éves kora óta a kultúra több ágazatában is kipróbálta és képviselteti magát, de az írás a valódi hivatása. Kerekesszékben él, innen ered önironikus műfaji meghatározása, a székirodalom. Regényíróként 2007-ben debütált álnéven. 2010 óta kizárólag polgári nevén publikál, fő témája a középkori történelem, ám írt már fantasyt, horrort, ifjúsági regényt, képregényt, forgatókönyvet és mesekönyvet is. Az írás mellett tizenegy éven keresztül volt a Csak Van rockzenekar frontembere, 2019 óta pedig a HaddelHadd hard rock együttes énekesi posztját tölti be. 2011-ben Historium néven létrehozta egyéni vállalkozását, amelynek révén a könyvkiadói és a rendezvényszervezői munkába is belekóstolt. 2014-ben megalapította a Csallóközi Anjou Károly Bandérium hagyományőrző közösséget, amely néhány éves működése által sokat segített az Anjouk-sorozat világának megteremtésében. Bíró Szabolcs szerető férj és büszke édesapa. 2016-ban, a Szent György Lovagrend alapításának 690. évfordulóján, Visegrádon lovaggá ütötték. 2017-ben Eger Kulturális Nagykövete lett. 2018-ban megkapta a Szent György Lovagrend lovagkeresztjét, hadiszalagon a Szent Koronával.

www.biroszabolcs.eu

A szerzőtől az Athenaeum Kiadónál
már megjelent

Anjouk-sorozat

Liliom és vér

Lángmarta dél

Az utolsó tartományúrig

Szent György testvérei

Ötvenezer lándzsa

Királyok éneke

A birodalom ura

Dél pörölye

További könyvek

Non nobis Domine

Lázár evangéliuma

Ragnarök

Elveszett csillagok

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1 235 50 20

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2024-ben, Budapesten.
ISBN 978 963 543 441 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL