Catherine Anderson

Kötelék

Catherine Anderson

Kötelék

Mystic Creek 7.

A mű eredeti címe

Maple Leaf Harvest

Copyright © 2021 by Adeline Catherine Anderson

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

ISBN 978 963 452 603 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Borító nyomdai előkészítése P’ART 94 Bt.

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A fiamnak, Johnnak, aki az én kősziklám, iránytűm és kalauzom volt az utóbbi időben. Köszönöm a megértést és a fáradhatatlan támogatást. Amikor segítségre volt szükségem, te mellettem álltál. Amikor összeomlott a világom, te minden tőled telhetőt megtettél, hogy ismét magamra találjak. Amikor azt hittem, hogy már nem bírom tovább, te megfogtad a kezemet, és bátorítottál, hogy tegyek meg csak még egy lépést. Aztán egyszer csak elég bölcs voltál ahhoz, hogy elengedd a kezem, és olyasmire vegyél rá, amire még álmomban sem gondoltam, hogy képes vagyok, például egy négy államon átívelő kocsiútra indulni. Nélküled nem éltem volna túl az apukád elvesztését. Rengeteg kalandban volt részünk együtt, és csodálatos új életet kezdtünk Montanában. Szavakkal el sem mondhatom, mennyire hálás vagyok, és milyen nagyra becsülöm azokat az áldozatokat, amelyeket ez idő alatt hoztál. Köszönöm, hogy segítettél tömérdek csodás emlékhez jutni és újraírni mindazt, amit magamról gondolok.

Valamint az unokámnak, Jonas Andersonnak, aki a messzi Új-Zélandon él. Még csak hét-nyolc éves lehettél, amikor meglátogattalak a North Shore-i házatokban, és sosem fogom elfelejteni, amikor a kanapén ücsörögtünk együtt, te pedig elmesélted, milyennek látod az életedet meg azokat a személyes kihívásokat, amelyekkel szembesültünk. Azt mondtad, hogy a kihívások jobb emberré tesznek minket – kedvesebbé és megértőbbé –, és hogy miközben megküzdünk a saját problémáinkkal, megtanuljuk jobban értékelni azokat a környezetünkben élő embereket, akik még a miénknél is nagyobb gondokkal küzdenek. Micsoda bölcs szavak egy kisfiútól! Amikor megalkottam Jonas Sterling alakját, megpróbáltam elképzelni, milyen leszel felnőttként, és hogyan fogsz másokhoz viszonyulni. Idővel majd kiderül, igazam volt-e. Akárhogy is, biztosan tudom, hogy olyan ember leszel, aki szebbé teszi a világunkat.

Prológus

Lane Driscoll felriadt az álmából, és miközben hirtelen felült az ágyában, felkiáltott a fájdalomtól. Ez az én ágyam, állapította meg a virágos takaróra koncentrálva, amely a reszkető lábán hevert. Biztonságban vagyok. Csak álom volt, egy borzalmas álom. Reszketegen beszívta a levegőt, az összeszorult torka sipító hangot adott ki. Az izzadság tócsába gyűlt a melle alatt, és jeges patakokban csorgott végig a gerincén meg az oldalán. Még a haja is átnedvesedett, vörösesszőke kötegekben lógott a szeme elé. Semmi bajod, nyugtatgatta magát, de miközben felhúzta és a mellkasához szorította a térdét, a teste minden porcikája lüktetett. Azt álmodta, hogy meg akarja ölni egy magas, madárijesztőre emlékeztetően sovány férfi. Durván, ököllel püfölte, rugdosta, aztán megszorította a nyakát, hogy megfojtsa. Most, miközben újra akadozva beszívta a levegőt, a torka mintha ténylegesen megdagadt és megsérült volna. Megrázta a fejét. Lehetetlen, gondolta. Az emberek nem ébrednek fel sérülésekkel olyasmi miatt, ami az álmukban történt velük!

A fehér, fodros dekorfüggönyén táncot járt a gyenge napfény, és egy vén juharfa levelei mintákat vetettek rá. Lane megkönnyebbülten állapította meg, hogy már reggel van. Feszülten kifújta a levegőt, és próbált úrrá lenni a remegésén. Néha nehezére esett visszatérni a valóságba egy különösen élénk álom után, és ez a mostani teljesen valóságosnak tűnt. Meg akartál szökni, igaz?, üvöltötte a férfi. Hát ez volt az utolsó próbálkozásod! Úgy megleckéztetlek, hogy azt sosem fogod elfelejteni!

Lane próbált visszazökkenni a jelenbe, ezért az ágyával szemközti halványkék fal előtt álló fiókos szekrényre koncentrált. Régi, ütött-kopott darab volt, de az ő szemében csak még szebbé tették a karcolások és bemélyedések, mert mindegyik az előző tulajdonosairól mesélt valamit. Egy fehér terítővel tette személyesebbé, amelyet az anyukája horgolt. A fodros mintán Lane kedvenc vaníliaillatú parfümje állt, egy ősrégi, elefántcsont kézitükör, amely még a dédnagymamájáé volt, egy orchideatartó egy rég elhunyt nagynéni hagyatékából, valamint a szülei bekeretezett fotója, amely a tengerparton készült. Az arcuk ragyogott a mosolyuktól a védőüveg mögött, a sötét, szélfútta hajuk olyan valóságosnak tűnt, hogy Lane szinte érezte a körülöttük csapkodó, sóval átitatott szellő illatát.

Nagy levegőt vett, és lassan kifújta. Semmi bajod!, nyugtatta magát újra. Csak egy buta álom volt. Ne is törődj vele! A fiókos szekrényen ott hevert az a zöld hajgumi, amellyel tegnap hátrakötötte a haját. A rózsaszín, csipkés melltartója egy félig kihúzott fiók szélén lógott. A szomszédos apartmanból bacon meg kávé illata áradt, és ezek a hétköznapi szagok arról biztosították, hogy az élet megy tovább. Az ikerház másik felét egy negyvenes éveiben járó házaspár: Mark és Tanya bérelte. Marknak most épp nem volt munkája, ezért néha vitatkoztak a pénzen, de Lane mindkettejüket szerette. A páros először tartott az új bérlőtől, arra számítottak, hogy a húszas éveiben járó nő biztosan folyton bulizni akar. Most azonban, miután egy éven át csak egy papírvékony fal választotta el őket egymástól, és biztosította számukra a magánszférát, inkább a társas élete hiánya miatt aggódtak.

Lane lerúgta magáról a takarót, és nagy nehezen oldalra vetette a két lábát a matracon. Amikor végre felült, és határozottan megtámasztotta a földön mindkét lábát, előrehajolt, mélyen beszívta a levegőt, a tüdeje úgy égett, mintha nem jutott volna elég oxigénhez. Őrültség, tiszta őrültség! Valójában senki sem fojtogatta. Remegő ujjakkal megérintette a torkát, amely még mindig sajgott ott, ahol álmában a támadója megszorította. Felállt, kissé szédelgett, a hálószobája mintha forgott volna körülötte az előző este levetett ruhái, a virágos ágytakarója meg a foltos linóleumpadlója színes kaleidoszkópjában.

Miközben kiment a fürdőszobába, a tenyerét végig a falnak nyomta, nehogy elveszítse az egyensúlyát. Belebámult a vízszintesen elhelyezett tükörbe a kézmosó fölött, és amikor meglátta a képmását, levegő után kapott a döbbenettől. Az átizzadt, vörösesszőke haja tüskékké tapadva állt az égnek, mint a vékonyra vágott répacsíkok. Az egyik orcája égővörös lett. Az alsó ajka, ha nem is repedt fel, duzzadtnak tűnt. Ám ami a legjobban megrémisztette Lane-t, az az ujjak vörös nyoma volt a nyakán.

– Istenem! De hát nem történt meg! Tudom, hogy nem. Csak álmodtam. – Még a hangja is reszelősen szökött ki a torkából, mintha az imént csakugyan erős kezek fojtogatták volna. – Térj észhez! – utasította magát. – Ébredj fel! Felejtsd el! Valójában nem történt meg.

Keresett valami hétköznapit, amire a figyelmét irányíthatta, bármit, ami visszaránthatja a valóságba. Csak épp még mindig érezte a rémületet, és annak a férfinak a dühtől remegő hangja a fejében visszhangzott. Ha még egyszer megpróbálsz elszökni, megöllek. Megértetted? Elvágom a nyakad, és kihajítom a tested egy szeméttelepre!

Még mindig remegő kézzel markolta a hálóingnek használt pólója szegélyét – azét a régi, narancssárga feliratos, fekete darabét, amely az Oregon Állami Egyetemen eltöltött rövid idejéből maradt meg. A kopott anyag felcsúszott, felfedve a csípőjét meg a hasát, Lane pedig dermedtem bámulta a tükörképét, mintha azzal eltüntethetné a vörös foltokat a bőréről. A látványtól úgy érezte, mintha visszarepült volna az időben a gyerekkorába. Akkoriban mindennaposak voltak a rémálmai.

Megtörten rátámaszkodott a formicapult szélére, és lehorgasztotta a fejét. Nem betegedhetek meg újra! Lehetetlen! Miközben azonban ezt ismételgette, tapasztalatból tudta, hogy efelett nincs hatalma. A szülei gyerekkorában több pszichológushoz is elvitték. Ezeknek az üléseknek az emléke mostanra teljesen elhomályosult a fejében, és egyik szakember sem tudott segíteni rajta.

Elengedte a póló szegélyét, és miközben a vörös foltot bámulta az arcán, könnyektől égett a szeme. Nem fogok összeomlani egy buta álom miatt, mondta magának. És nem fogom felhívni anyát sem, hogy felzaklassam vele. A szülei mindig is érzelmileg labilisnak tartották, Lane pedig nem akarta ezt a következtetést még jobban megerősíteni bennük. Inkább lezuhanyozik, és iszik egy kis jó erős kávét. Ha a koffein felrázza a szervezetét, máris jobban fogja érezni magát, és miközben elkészül az újabb munkanapra, már nem fogja olyan valóságosnak érezni a rémálmát.

Levette a nedves pólóját, aztán félrehúzta a zuhanyfüggönyt, hogy megnyissa a csapot, és beállítsa a víz hőmérsékletét. Már épp be akar lépni a fülkébe, amikor hallani vélt valamit. Talán kopogtak az ajtón? Értesítés érkezett a mobiljára? Vagy egy magas, vékony, vad tekintetű és sasorrú férfi keresi? Az utolsó lehetőség gondolatára visszavette a pólóját, és ellenőrizte, hogy az összes ablak meg külső ajtó be van-e zárva. Amikor meggyőződött róla, hogy a lakását biztonságban lezárta, megint levetkőzött, beállt a zuhany alá, behunyta a szemét, és hagyta, hogy a ráömlő meleg víz ellazítsa az izmait. Lassan elernyedt, egyre kevésbé fájtak a lüktető foltok a combján meg a törzsén, és mire elzárta a vizet, úgy érezte, visszatalált a régi önmagához.

Gyorsan megtörölközött, aztán megint a tükör elé állt meztelenül. A vörös foltok a bőrén kissé elhalványultak. Vagy talán csak azért nem látszottak annyira, mert az egész teste kipirosodott a meleg víztől? Most nem volt ideje ezen töprengeni. Szerdánként tizenhárom órás műszakban dolgozott, és tizenegyre az étteremben kellett lennie. Éjfélre kegyelemért fog könyörögni mindkét lába, de általában jó borravalókat kap.

Miután felöltözött, beállította a haját, és kisminkelte magát, átkutatta a táskáját a kocsikulcsa után. Ekkor vette észre, hogy még mindig remeg a keze. Lehet, hogy nem kellene vezetnem, gondolta. Napközben szívesen besétált a munkahelyére, de sötétedés után nagyon utált hazagyalogolni. Maple Leaf egy lerobbant részén lakott és dolgozott. Ez a hely régen egy különálló kisváros volt Portland mellett, de mostanra gyakorlatilag elnyelte az egyre terjeszkedő nagyváros, ezzel együtt pedig megnőtt a környéken a droghasználat, bandák garázdálkodtak, és az egyéb bűncselekmények száma is gyarapodott. Talán Mac hazahoz, gondolta. A főnöke jó ember volt, és mindig örült, ha kapott egy kis segítséget a zárásnál. Ha Lane felrakja a székeket, és feltörli a padlót, a férfi valószínűleg szívesen elfuvarozza kocsival.

Felkapta a táskáját, eltett egy pulcsit későbbre, aztán elindult az étterem felé, amely nagyjából másfél kilométerre volt az otthonától. A szabadnapjain kétszer ennyit kocogott egy irányba. Miközben az előkerteket szegélyező járdán haladt, igyekezett mélyen beszívni a harapós szeptemberi levegőt és élvezni a tájat. A legtöbb gyep foltos lett, és kisárgult a forró, száraz nyár során, de helyenként felbukkant egy-egy szépen rendben tartott zöld telek is kis csomókba rendezett őszi virágokkal. A környéken élők anyagi háttere meglehetősen különböző volt: némelyikük a kis nyugdíjából gazdálkodott, de volt néhány jó munkahelyen dolgozó fiatal is, akik csak addig béreltek lakást a negyedben, amíg félre nem tudtak tenni egy saját otthonra. Lane valahol a kettő között érezte magát: a bérével meg a borravalókkal épp csak annyit keresett, hogy ne szoruljon az állam segítségére, de olyan sokat nem tudott félretenni, hogy gond nélkül átvészelje a kisebb válságokat. Múlt hónapban, amikor tönkrement a mosógépe, és a főbérlője nem volt hajlandó megjavíttatni, több mint két hétig leárazott zacskós levesen meg mogyoróvajas-lekváros kenyéren élt, hogy tudjon venni használtan egy működőképest.

Ahogy közeledett a munkahelyéhez, a régi lakóépületeket felváltották a kopott, ósdi boltok meg kifőzdék, amelynek a homlokzatára már nagyon ráfért volna egy kis renoválás. Lane olyan gyakran járt erre, hogy kívülről ismerte az összes üzletet, és már be sem nézett a koszos ablakokon. Az egyik játékteremből három kamasz fiú botorkált ki nevetgélve, és annyira lökdösték egymást, hogy valamelyikük mindig elveszítette az egyensúlyát. Lane nagy ívben kikerülte őket, és közben azon töprengett, vajon iskolaszüneti nap van-e. Gyanította, hogy a fiúk ellógtak, és remélte, hogy a szüleik értesülnek róla, mielőtt a gyerekek komoly bajba kerülnek. Lane sosem ivott vagy drogozott középiskolában, és az egyetem alatt sem, de tudta, milyen könnyen hozzá tudnak jutni a tinik az illegális szerekhez.

Félúton járt a következő kereszteződés felé, amikor felcsattant egy dühös, férfias hang. Amikor felpillantott, a „Tetováló Jim” feliratot látta egy üzlethelyiség kirakatába gravírozva. A következő pillanatban egy magas, vékony férfi ugrott ki az ajtón, belerohant Lane-be, majdnem fel is döntötte. A nőnek nehezére esett visszanyernie az egyensúlyát, közben elejtette a táskáját és a pulóverét. A férfi ocsmányságokat üvöltött rá vicsorogva. Aztán elkapta Lane karját, az ujjai fájdalmasan belevájtak a húsába.

– Te! – kiáltotta.

Lane felnézett rá, a döbbenettől meg sem bírt szólalni. És a rémülettől. Ez az ember szerepelt a rémálmaiban. Most azonban nem csak ő képzelte ide. Megjelent a valóságban, és ténylegesen belevájta azokat az erős, durva ujjakat a karjába, amikkel nemrég álmában a torkát szorította el. Ugyanaz a sasorr. Ugyanaz a himlőhelyes arc. Ugyanaz a ritkás, olajos barna haj. Lane-t azonban a legjobban a kék szempárban tükröződő őrület ijesztette meg.

– Megmondtam! – üvöltötte. – Megmondtam, mi lesz, ha megint megpróbálsz elszökni! Hülye ribanc! Neked annyi!

Olyan erővel megrántotta Lane karját, hogy a nő lábáról leesett a jobb cipője. A pánik közepette rájött, hogy a férfi a járdaszegélynél álló rozoga kocsi felé rángatja. Nem volt ideje gondolkozni. Csak azt tudta, hogy ki kell szabadulnia, és el kell futnia. Megvetette a lábát, a férfi pedig szembefordult vele. Lane-nek eszébe jutott pár fogás abból, amit még az önvédelmi órákon tanult: a testsúlyát a jobb lábára helyezte, meglendítette a balt, és amilyen erősen csak bírta, belevágta a megmaradt szandálja orrát a támadója lágyékába. A férfi kétrét görnyedt a járdán, mint a marionettbábu, amelynek elszakadt a madzagja, Lane pedig – miután kiszabadult – futásnak eredt. Érezte, hogy a férfi körme megkarcolja a jobb bokáját, és tudta, hogy nem tette hosszú időre cselekvésképtelenné azzal a rúgással.

Fuss! Fuss az életedért!, kántálta az agya. A járda elmosódott előtte, leszámítva a közvetlenül előtte heverő, barna foltot. A táskám! Derékból mélyen lehajolt, hogy felkapja, de elvétette. Ne állj meg!, gondolta. A telefonod megvan. Másra igazából nincs is szükséged. Hallotta maga mögött a férfi cipőjének a kopogását a betonon, meg a szakadozott lihegését. Egy méterre jár mögöttem? Talán másfél? Felgyorsított. Befordult egy sarkon. Kirohant az úttestre két parkoló autó között. Egy fékcsikorgás hangfoszlányai, aztán duda harsant fel. Minden porcikájával érezte az őt követő férfi jelenlétét, de a tekintetét egyenesen maga elé vetette, és csak futott tovább.

A forgalmas város zajától már nem hallotta a mögötte dübörgő lépteket, de attól félt, hogy ha lelassít, és hátranéz, akkor a támadója elkaphatja. Így hát futott tovább. Végig egy közön. Aztán át egy újabb forgalmas úton. Már két, sőt három sarokra járt. Eszébe jutott, hogy hazamehetne, de ha a férfi követi, akkor tudni fogja, hol lakik. Nem, nem, nem. Rossz ötlet.

Amikor Lane végre megállt a kimerültségtől, és nekidőlt egy épületnek, hogy kifújja magát, nem látta nyomát a támadójának. Megrázkódott. Behunyta a szemét, zihálva kapkodott levegő után, és azt kívánta, bár összerogyhatna a járdán a hátát a tégláknak támasztva, amíg magához nem tér. De nem. Nem maradhatott itt. A férfi lemaradt, de ez nem jelenti azt, hogy már nem is keresi.

Megint elindult, bár nem tudta, hová tartson. Ha hazatelefonál, az anyja biztosan eljön érte, de akkor kénytelen lesz megküzdeni a szülei összes kérdésével. Ha pedig elmondja nekik a teljes igazságot, az anyja meg az apja is azt fogja gondolni, hogy megőrült! Nem. Ezzel a történettel végleg hiteltelenné tenné magát a szemükben. Ugyanebből az okból nem hívhatta fel a zsarukat sem. Egy katyvasz az egész. Durván megtámadta egy férfi az álmában. Aztán összefutott ugyanezzel a férfival az utcán, ő pedig megpróbálta berángatni Lane-t a kocsijába. Egy ilyen abszurd mesétől még a legjobb zsaru is hitetlenkedve vonná fel a szemöldökét!

Lane-t kirázta a hideg, és nagyot dobbant a szíve, valahányszor valamiféle hang támadt mögötte, de elindult. Pontosabban bicegett, mivel csak egy szandálja maradt, és ez egyenetlenné tette a járását. Felötlött benne, hogy a lábán lévő darabtól is megszabadulhatna, de mivel olyan jó szolgálatot tett, amikor lágyékon rúgta a támadóját, úgy döntött, hogy inkább magán tartja. Csak menj tovább! A szandállal majd később foglalkozol!

Lane-nek fogalma sem volt róla, merre tart, és végül olyan sokszor kanyargott jobbra vagy balra, hogy már azt sem tudta pontosan, hol van. Behúzódott egy bolt ajtómélyedésébe, előbányászta a zsebéből a telefonját, és a GPS-en megnézte, merre jár. A lakása majdnem másfél kilométerre volt az egyik irányba, az étterem pedig majdnem három kilométerre a másikba. Még mindig rettegett, hogy a férfi talán követi, így lemondott arról, hogy hazamenjen. Az étteremben, az emberek között nagyobb biztonságban lesz. Ha az a patkány oda is követi, és megpróbálkozik valamivel, legalább lesznek tanúi, akik elmondhatják a rendőrségen, hogy tényleg rátámadt egy férfi, egy hús-vér ember, aki nem csak Lane képzeletének a szüleménye.

Már félúton járt az étterem felé, amikor megfagyott a vér az ereiben a rémisztő felfedezéstől. A táskájában volt az összes személyazonosító igazolványa. Ha az a férfi visszafordult, és felkapta a táskáját, tudni fogja a nevét, a lakcímét, de még a munkahelye címét is, mivel Lane határozottan emlékezett rá, hogy bedugta a táskájába az elszámolást a legutóbbi fizetéséről, amikor a bankban befizette a pénzt a számlájára. Megtorpant a járdán, az agyában egymást kergették a lehetőségek, legalább egy tucat eszébe jutott, de egyik ijesztőbb volt, mint a másik. Te jó ég! Az erszényében tartotta a vészhelyzet esetén értesítendők listáját. Ha a támadója megtalálja, tudni fogja a szülei nevét és telefonszámát! És ha az interneten kikeresi a címüket?

Lane megpróbálta lelassítani a légzését és megnyugtatni magát. Ha észszerűen átgondolja a helyzetet, semmi értelme a történteknek. Talán ez az egész onnantól kezdve, hogy felébredt a rémálmából, meg sem történt, csak az ő képzelete szüleménye volt. Elég nyugtalanítónak érezte ezt a gondolatot is, de rákényszerítette magát, hogy mérlegelje a lehetőséget: ezúttal tényleg átlépte az őrület határát.

Az alsó ajkát harapdálta, és a telefonját bámulta. Felhívjam anyát? Egy része elborzadt a gondolattól. Szegény anyja már így is túl sok mindenen ment át, Lane pedig már a gondolatát is gyűlölte, hogy még több terhet rakjon rá. Ám amikor végiggondolta a tényeket a rémálmától kezdve az utána történtekig, be kellett ismernie, hogy túl abszurd ez az egész ahhoz, hogy igaz legyen. Ami azt jelenti, hogy ezúttal tényleg elveszítette a kapcsolatot a valósággal.

Megnyomta az anyja gyorshívóját, de csak a vidám üdvözletet hallotta, amelyet Ann Driscoll a hangpostájára vett fel. Ann gyakran széthagyta valahol a házban a mobilját, aztán nem hallotta meg, ha csengett. Lane bontotta a hívást, és felhívta a vonalas telefont.

– Halló, Driscoll-rezidencia!

Lane szemét csípték a könnyek, majdnem le is tette.

– Szia, anya! – Remegett a hangja, a legszívesebben felpofozta volna magát. – Én csak... jól vagyok, úgyhogy ne ijedj meg! Rendben? Csak egy kicsit megrémültem.

– Mi történt? – kérdezte Ann riadtan. – Furcsa a hangod. Hol vagy? Mi a baj? Nem a munkahelyeden kellene lenned?

Lane megköszörülte a torkát, aztán nyelt egyet.

– Hát, ööö... anya, nem tudom jól elmagyarázni. Volt egy őrült rémálmom egy férfiról, aki rám támadt. – Lane szájából ömlöttek a szavak, de annyira zaklatott volt, hogy már azt sem tudta, mit mesélt el, és mit hagyott ki. – Lényeg az, hogy most nagyon megijedtem. Úgy értem... hát, igazából sosem hittem el, hogy őrült vagyok, de most... – Lane hangja elcsuklott, és összeszorította a szemét. – Most semmi értelme az egésznek.

– Hol vagy, drágám?

– A GPS-em szerint a Park Street nyolcszáznál.

Ann belesóhajtott a telefonjába.

– Tíz, legfeljebb húsz perc múlva ott leszek, attól függően, hogy mekkora a forgalom. – Elhallgatott, majd hozzátette: – Szeretlek, Lane! Kérlek, ne felejtsd el, hogy apukád meg én mindig melletted állunk, bármi történjen is!

– Tudom, anya. – Lane ezt komolyan is gondolta. Sosem kérdőjelezte meg a szülei szeretetét. – Ha meglátom őt, és el kell menekülnöm, SMS-ben megírom, hol vagyok. – Elfintorodott, a válla meggörnyedt. – Már ha létezik egyáltalán ez az ember.

Ann halk, tiltakozó hangot adott ki.

– Ha odaérek, átbeszéljük a dolgot. Tartsd nyitva a szemed! Próbáld megőrizni a nyugalmadat! Nagyon sietek.

Lane letette, a könnyein keresztül rábámult a mobilja kijelzőjére, és már nem először kívánta azt, hogy bár sosem fogadták volna örökbe a szülei. Olyan rendes emberek! Nem érdemelték meg, hogy ilyen zavart fejű lányuk legyen, aki több aggodalmat és bánatot hozott nekik, mint örömet.

Kilenc perccel később meglátta az anyja fehér Ford Edge-ét befordulni a Park Street sarkán. Lane átszelte a füves járdaszigetet a szemközti járdaszegély felé, miközben az anyja lehúzódott, és megállt. Amikor Lane odaért hozzá, zsebre vágta a telefonját, kinyitotta az anyósülés ajtaját, és beült. Meglepve látta, hogy Ann leállította a motort, hátrahúzta az ülését, lezárta az ajtókat, majd átnyúlt a konzol felett, hogy megszorítsa a lánya kezét.

– Meséld el még egyszer! – A szélvédőn beáramló napfény megcsillant Ann rövid, őszbe vegyülő, fekete haján. – Az egészet. Az álmodat is, meg azt is, mi történt, amikor összefutottál azzal a férfival az utcán!

Lane feszülten kifújta a levegőt, és még egyszer végigmondta a történteket az anyjának.

Ann kioldotta a biztonsági övét, feltűrte a vékony, szürke pulóvere ujját, és oldalra fordult az ülésen.

– Melyik karodat markolta meg, drágám? Fájt?

Lane zavarodottan nézett Ann szemébe.

– Elhiszed, hogy megtörtént? Anya, hiszen még én sem vagyok biztos benne!

– Melyik karodat? – erősködött Ann.

– A balt. Nekem rohant, amikor kiszaladt a tetoválószalonból, aztán miközben próbáltam visszanyerni az egyensúlyomat, szembe kerültünk egymással. Úgy tűnt, mintha felismert volna. Dühös lett. Elkapott. Megpróbált odarángatni egy rozoga, rozsdás ócskavashoz, ami szerintem az ő kocsija lehetett, és amiről mállott le a burgundi vörös festék.

Ann felhúzta Lane blúzának az ujját.

– Ahhoz képest, hogy csak képzelted, elég erősen megszorított! Megmaradt a hüvelykujja nyoma. Emeld magasabbra a karodat! – Amikor Lane engedelmeskedett, Ann folytatta: – Az alsó oldalán látni a többi ujja nyomát. – Egyenesen a lánya szemébe nézett. – Nem csak képzelted ezt a találkozást, szívem. Tényleg megtörtént. Biztos vagy benne, hogy sosem láttad még ezt az embert? Mondjuk az étteremben?

Lane a fejét rázta.

– Nem az a típus. A mi vendégeink nem valami jómódúak, de azért nem is ilyen csatornapatkányok, mint ez a fickó.

– A Harvey’s egyáltalán nem előkelő hely. Biztos vagy benne, hogy sosem szolgáltad ki?

– Teljesen biztos, anya. Ma reggel láttam őt először az álmomban.

Ann beletúrt a hajába, aztán felsóhajtott.

– Nos, azokat a kék foltokat a karodon nem te varázsoltad oda, szívem.

– De ennek semmi értelme, anya! Az álmom egyértelműen nem volt valóságos, a fickó mégis felismert. Álmomban azt mondta, hogy ha újra megpróbálok elszökni, akkor megöl, és a járdán erre a figyelmeztetésre utalt. Azt kiáltotta: „Megmondtam, mi lesz, ha megint megpróbálsz elszökni!” Aztán hülye ribancnak nevezett, és hozzátette, hogy nekem annyi.

– Na igen. – Ann felsóhajtott. – Akármilyen furcsának tűnik is, szívem, kell lennie racionális magyarázatnak.

Lane csak a fejét rázta. Nagyra értékelte, hogy az anyja hajlandó hinni neki, de gyanította, hogy ez főként az anyai kétségbeeséséből ered, mivel Ann egyetlen másik lehetősége az volt, hogy elismeri a lánya elmebetegségét.

– Szeretlek, anya!

Ann megsimogatta Lane arcát.

– Ez kölcsönös. – Megint beindította a kocsi motorját, és megnyomta az ülést visszaállító gombot az ajtón. – Na és hol van ez a tetoválószalon? Lehet, hogy a táskád még mindig a járdán hever.

– A városnak ebben a részében? – Lane a fejét rázta. – Ha az a férfi nem vitte el, akkor valaki más csapott le rá.

– Abból még nem lehet baj, ha megnézzük. Nem tetszik a gondolat, hogy nála van a személyi igazolványod, a hitelkártyáid, nem is beszélve a csekkfüzetedről, amiből megtudhatja a lakcímedet.

Lane gerincén végigfutott a hideg, amikor felidézte a fickó őrült tekintetét. Ha a táskája már nincs ott a járdán, nem fog merni visszamenni a lakásába. A telefonja GPS-e segítségével útba igazította az anyját a tetoválószalon felé. Ann lelassította a Fordot, amikor közeledtek, Lane pedig levegő után kapott a váratlan örömtől, amikor meglátta, hogy a táskája még mindig ugyanott hever, ahová esett.

– Ott van! – kiáltotta. – Nem hiszem el!

Ann megállt egy régi Jeep mellett, amely a járdaszegélynél parkolt. Lane végignézte az összes kocsit, hogy meggyőződjön róla: a burgundi vörös szedán eltűnt, csak utána nyitotta ki az anyósülés ajtaját, és szállt ki a kocsiból. Átsurrant két kocsi között, fellépett a járdára, és a táskájához futott. Épp lehajolt, hogy felemelje, amikor a rémálmában látott férfi kirohant a tetoválószalonból, és elkapta a karját.

– Tudtam, hogy visszajössz érte! – kiáltott. – Idióta barom!

Mielőtt Lane ellentámadásba lendülhetett volna, és megpróbálhatott volna elmenekülni, a férfi átfonta a karjával, és olyan erősen magához rántotta, hogy kipréselte a levegőt a tüdejéből. A következő másodpercben Ann odaért a járdához, és az idegen hátára ugrott. Az egyik karjával szorosan átfogta a nyakát, a másik öklével pedig vadul püfölte az arcát.

– Engedje el a lányomat! – visította, és a műkörmével a férfi szemébe kapott.

Az idegen felüvöltött dühében, és olyan erővel lökte el magától Lane-t, hogy a nő elesett. A durva beton lehorzsolta a könyökét meg a térdét, de ő alig érezte a fájdalmat az anyja miatti aggodalomtól. Talpra kecmergett, mielőtt azonban segíthetett volna az anyjának, a férfi letépte Ann karját a nyakáról, és ledobta magáról az asszonyt. Ann a járdára esett, majd a lendülettől teljes testhosszával belefordult a csatornába.

A férfi Lane felé fordult, és kihúzott egy bicskát a zsebéből. Megnyomott rajta egy gombot, mire előpattant a penge. Az éles acélon megcsillant a napfény, és Lane tudta, hogy most fog meghalni. Ám ahogy az idegen megindult felé, sziréna visítása hasított a levegőbe. A férfi kék szeme összeszűkült.

– Legközelebb... – mondta, és elfordult, de mielőtt futásnak eredt, felkapta Lane táskáját.

– Szemétláda! – kiáltotta utána Ann.

Lane az anyjához szaladt, és lekuporodott mellé.

– Anya! Nem esett bajod? Kérlek, mondd, hogy jól vagy!

Ann talpra kecmergett. Lane lesöpörte a sarat és a szemetet az anyja szürke nadrágjáról és pulcsijáról.

– Egy kicsit helybenhagyott – ismerte be az asszony –, de túlélem. – Lane szemébe nézett. – És te hogy vagy?

– Jól – nyugtatta meg Lane.

A tetoválóművész csak ekkor lépett ki az üzletéből. A húsos karján annyi rajz tekergett, hogy már nem is lehetett látni, hol ér véget a pólója ujja, és hol kezdődik a bőre. Az ajka alatti kis szőrpamacs felett hatalmas aranykarika csillogott.

– Jól vannak a hölgyek? Ennek a fickónak nincs ki a négy kereke. Kihívtam a zsarukat.

Lane önkéntelenül megjegyezte magában, hogy a fickó nem jött ki segíteni a verekedés alatt. Persze gyanította, hogy a legtöbben vonakodtak volna közbeavatkozni, ami elég sajnálatos. Egyre erősödött a sziréna hangja, és amikor felnézett, látta, hogy a közlekedő autók mindkét sávban lehúzódnak az út szélére, mert egy járőr épp feléjük tart.

Három órával később, miután kimerítő beszélgetést folytatott két rendőrrel, akik nyilvánvalóan egy szavát sem hitték el, Lane már alig vonszolta magát a fáradtságtól. Arra vágyott a legkevésbé, hogy összepakoljon pár dolgot, és a szüleinél töltse az éjszakát. Ám sajnos nem volt más választása. A támadója tudta, hol lakik, így az ikerházban már nem volt biztonságban. Az apja elkísérte Lane-t, miközben az anyja elment dobozokat venni a pakoláshoz.

– Csak a ruháidat meg a legszükségesebbeket hozd magaddal! – emlékeztette Brent Driscoll a lányát, aki épp a hálószobája felé tartott. – A többiért később is visszajöhetsz.

Lane nem volt biztos benne, hogy jó ötlet a szüleinél megszállni. Az a férfi, aki megtámadta, veszélyes, és nem fog sokáig tartani, mire kideríti, hol lakik az apja meg az anyja. Mi van, ha elmegy hozzájuk Lane-t keresve, és bántja őket?

– Apa, nem hiszem, hogy jó ötlet lenne, ha nálatok húznám meg magam. Ha nem megyek el hozzátok, talán téged meg anyát békén hagy.

– Megértem, hogy aggódsz, szívem, de ha egy barátnődnél alszol, én biztosan le sem fogom hunyni a szememet az éjszaka. Egy másik fiatal nő nem tud gondoskodni a biztonságodról. Én viszont igen.

Ann épp ebben a pillanatban lépett be az ajtón, a két karja alatt kilapított dobozokat cipelt.

– Az utolsó pillanatban értem oda a költöztető céghez. Épp be akartak zárni. – Lane-re mosolygott. – Én nekilátok a konyhai eszközöknek, te pedig szedd össze a ruháidat, meg amit még kell!

Lane szíve elszorult. A szülei ezek szerint úgy gondolták, hogy örökre kiköltözik a lakásából, nem csak átmenetileg.

– Ha ez lecseng, anya, vissza akarok költözni ide. Közel van az étteremhez.

– Pincérnőként bármikor találhatsz magadnak másik állást – tiltakozott Ann. – Egyébként is hiányzol nekünk apáddal!

Lane élvezte a szülei társaságát, nagyon is. De túl régóta állt már a saját lábán ahhoz, hogy örömmel visszaköltözzön hozzájuk. Halálra bosszantották az apróságok, mint például ha emlékeztették, hogy vegye be a vitaminját. A másik ilyen súrlódási pont az volt, ha az anyja azon aggódott, hogy Lane néha nem alszik eleget éjszaka. Pincérnőként sokszor éjfél után került csak ágyba, az éttermek pedig gyakran küzdöttek munkaerőhiánnyal, és ilyenkor behívták a dolgozóikat, hogy vállalják el valaki más műszakját.

– Gyakrabban meg foglak látogatni, anya, de nem költözöm végleg haza. Nemsokára harminc leszek. Hogy nézne ki, ha veletek laknék?

– Még csak huszonhat vagy, soká leszel még harminc, én pedig megígérem, hogy nem foglak emlékeztetni, hogy mosd meg a fogadat.

Lane bosszúsan az apjára pillantott, aztán bement a hálószobájába összepakolni a ruháit. Hallotta, hogy a szülei a konyhában beszélgetnek, de nem értette, mit mondanak. Amikor odament hozzájuk, a társalgás hirtelen abbamaradt. Ann arcára fájdalom ült ki, a sápadt orcáit könnyek csíkozták.

– Mi a baj? – kérdezte Lane, bár nem volt biztos benne, hogy tudni akarja.

Ann reszkető ujjakkal megtörölte a szeme alját.

– Apád úgy gondolja, hogy jobb lenne, ha elhagynád a várost, és senkinek sem mondanád meg, hová mész, még nekünk sem.

– Micsoda? – Lane tudta, hogy jól hallotta, amit az anyja mondott, mégis hozzátette: – Ismételd meg, kérlek!

– Szerintem el kellene tűnnöd ebből a városból – szólt közbe az apja. – Hacsak nem hallgattál el valamit előlünk, Lane, és én egy pillanatig sem gondolom, hogy hazudtál nekünk, fogalmad sincs arról, ki ez az ember, és miért üldöz téged. – Úgy tartotta fel a kezét, mintha esedezne. – Csak hallgass végig! Anyukád szerint a rendőrök nem hitték el, hogy nem ismered azt a fickót. Mentségükre legyen mondva, elég furcsa ez a történet az álmodról. De az a patkány mindettől függetlenül tényleg üldöz téged, és szerintem bántani akar. Nem tudom, mi oka lehet rá, és mivel nem mutatkozott be, lenyomozni sem tudom, az pedig lehetetlen, hogy a nap huszonnégy órájában őrizzelek.

– Apa, biztos lehetsz benne, hogy mindent elmondtam! – Lane a hálószobája felé intett. – Ma reggel álmodtam róla. Rettegtem, amikor felébredtem. Munkába menet összefutottunk a járdán. Úgy tűnt, hogy felismert engem, aztán kitéptem magam a karjából, és elszaladtam. Esküszöm, hogy nem hazudok!

– Nem is gondoltam, hogy hazudsz, szívem. De az az igazság, hogy ez a történet elég hihetetlen, és megértem, hogy a rendőrség arra következtetett: valamiképp összetűzésbe kerültél azzal a fickóval, csak nem akarod elmondani nekik. Ha pedig kételkednek a szavadban, nem számíthatunk rá, hogy segítenek megvédeni téged vagy megtalálni azt a fickót. Még csak be sem vittek az őrsre, hogy mutassanak pár fotót, hátha felismered valamelyiken.

– Hát nem... – Lane összegörnyedt. – Tényleg nem, pedig ha hittek volna nekem, akkor pontosan azt tették volna. De mindettől függetlenül, apa, nem gondolod, hogy túlzás lenne elhagyni a várost?

– Nem. Sőt, szerintem pontosan ezt kell tenned a biztonságod érdekében. Lehet, hogy az az ember összekevert téged valakivel, de ettől még nem lesz kevésbé veszélyes. Előbb-utóbb rád fog találni, és attól félek, hogy annak borzalmas következménye lesz. Nagyobb biztonságban leszel, ha eltűnsz Portland környékéről.

Lane egész életében Maple Leafben élt, azt az időszakot leszámítva, amikor két elkeserítően sikertelen szemesztert töltött az Oregon Állami Egyetemen. Arról fogalma sem volt, hogy az örökbefogadása előtt hol lakott, és valószínűnek tartotta, hogy a szülei sem tudják. Persze nem is számított. Még csak hároméves volt.

– De apa, ez az otthonom! És hiába megyek el, ha nem változtatom meg a nevemet, akkor ott is megtalálhat.

Brent Driscoll a fejét rázta.

– Nem hiszem, hogy nevet kellene változtatnod. Gyakorlatilag semmit sem tudunk erről a fickóról, de kétlem, hogy egy komoly szervezet tagja lenne, vagy meglenne a szükséges szaktudása ahhoz, hogy lenyomozzon az interneten. – Brent tapasztalt informatikus volt, és mindent tudott a számítógépekről.

– Az az ember nyilván őrült, Lane – tette hozzá, miután megköszörülte a torkát. – És valamiért összekever téged valakivel.

– Tényleg úgy tűnik, hogy valaki másnak tart – szúrta közbe Ann. – Egyértelműen azt hiszi, hogy ismer téged, és egyáltalán nem túlzás azt állítani, hogy el akar kapni. Talán azt hiszi, hogy valamiképpen keresztülhúztad a számításait, vagy ilyesmi. És most bosszút akar állni. Apukád meg én nagyon aggódunk a biztonságodért. – A mellkasára nyomta a remegő kezét. – Szeretünk téged, szívem. Nem akarjuk, hogy valami bajod essen.

Lane hitetlenkedve nézett az anyjára.

– Egyetértesz apával? Szerinted is el kellene mennem a városból? – Megrázta a fejét. – Nem hagyhatom itt csak úgy az életemet! – Széttárta a karját, a mozdulattal mintegy felölelte az egész környezetét. – Ez az otthonom! Itt stabil munkám és elég jó bevételem van. Itt vagytok ti meg a barátaim. Az egész életem itt van!

Ann gyors pillantást vetett a férjére.

– Nem azt javasoltuk, hogy örökre költözz el, csak tűnj el egy kicsit erről a környékről! Valószínűleg pár hónap elég lesz. Támogatni fogunk anyagilag. – Megremegett és eltorzult a szája. – Azok a rendőrök nem hittek neked. Láttam az arcukon. Meghallgattak. Jegyzeteltek. De semmit sem tesznek azért, hogy segítsenek vagy megvédjenek! – Olyan mozdulatot tett a kezével, mintha vízcseppeket akarna lerázni róla. – És az az ember! Az egy őrült, Lane! Akármi oka volt is rá, elrejtőzött, és megvárta, hogy visszamenj a táskádért. Most pedig tudja az otthoni címedet, a mi nevünket, de még azt is, hol dolgozol. Ha itt maradsz, veszélybe sodrod magadat. És akármennyire utálom is ezt a gondolatot, apukádnak teljesen igaza van. El kell tűnnöd a környékről.

Első fejezet

Jonas Streling rettegett attól az évenként visszatérő pillanattól, amikor be kellett lépnie Ma Thomas túlzsúfolt parfümboltjába, A mesés illatokon is túlba. Otromba meláknak érezte magát a porcelánnippek, a drága parfümösüvegek, a csiricsáré ajándéktárgyak meg a nők által ismert összes illatvariációt felsorakoztató szappanok között, és minél jobban aggódott, hogy lelök valamit a polcról, annál ügyetlenebb lett. A rengeteg tükröt is utálta, ugyanis minden részlegben ki volt téve legalább egy, hogy a hölgyek láthassák, hogyan áll nekik egy fülbevaló, vagy hogyan változtatja meg az arcukat egy másik smink. Akármerre fordult, mindenhol a saját tükörképét látta, és erről az jutott eszébe, hogy a pirítós színét idéző hajára ráfért volna egy nyírás.

De az anyja megérdemelte, hogy a születésnapjára különleges meglepetést kapjon, és mindig felragyogott az arca örömében, amikor Jonas összespórolta a pénzt a kedvenc parfümjére, a Chanel N°5-ra. Csak épp teljesen kiment a fejéből, pontosan melyik Chanelt szerette a polcra kitett háromféle változat közül: az Eau de Parfumöt, az Eau Premiere-t vagy az Eau de Toilette-et. Miért kell a parfümgyártóknak így megbonyolítaniuk a vásárlást?

Jonas pechjére Ma Thomast, aki biztosan jól ismerte Kate Sterling preferenciáit a parfümök kérdésében, egy másik vásárló foglalta le, ő pedig nem akarta megzavarni az asszonyt. A tulajdonosnő nagymamásan telt, rövid, szőke hajú és vidám kék szemű tündér volt, akinek az elbűvölő modorát még bájosabbá tette a tipikusan rá jellemző, készséges mosolya. Ha valaki betért a boltjába, mindig különleges fogadtatásban részesült. Az árak magasabbak voltak, mint Crystal Fallsban, de így is sokan jártak hozzá, főleg mert nála minden vásárló fontosnak érezte magát. Amikor Jonasra kerül a sor, ő is részesülni fog az asszony osztatlan figyelmében.

Jonas felkapott egy aranyszínű folyadékkal teli nagy, szögletes üveget. Emlékezett rá, hogy ilyen alakúnak kell lennie, és a parfüm színe is jónak tűnt, ellentétben egy másikkal, amelyet hasonló üvegben árultak, de világosabb volt. Valószínűleg ez az, gondolta. Csak épp nem lehetett biztos benne, és egyáltalán nem akarta, hogy az anyja kénytelen legyen a visszaváltásával bajlódni. Úgy gondolta, hogy vár egy kicsit. Ma délután nem foglalták le a páciensei.

Jonas épp vissza akarta tenni a spriccelő üveget a polcra, amikor megszólalt az ajtó fölötti belépésjelző, és egy fiatal nő jelent meg alatta. Jonas egy pillanatig hitetlenkedve bámult rá, aztán csak azt vette észre, hogy az egész teste elzsibbadt. Az üvegcse kiesett az ujjai közül, lepottyant a padlóra, és szétrobbant a járólapokon, a darabjai úgy repültek szerteszét, mint megannyi srapnel. A hangra odafordult a fiatal nő, és Jonasra vetette a pillantását – a szeme most is pont olyan kék és kifejező volt, mint ahogy emlékezett rá. Kétség sem férhetett hozzá: Veneta Monroe volt az. Jonas több mint hat éve látta utoljára, azon az éjszakán, amikor a nő átadta neki azt a levelet, amelyben szakított vele, de semmit sem változott azóta. A vörösesszőke haját még mindig bubifrizurára vágatta. A tiszta, kék lagúnát idéző szeme ugyanolyan erőteljesen világított a szív alakú arcából. És a könnyű virágos ruháját látva úgy tűnt, még mindig vintage bohém stílusban öltözködik.

Jonast annyira meglepte a nő hirtelen felbukkanása, hogy önkéntelenül is megbámulta, a fejében egymást kergették a gondolatok, de egyik sem volt kellemes. Régen szerette Venetát – vagy legalábbis azt hitte, hogy szerelmes belé. Most azonban semmit sem érzett iránta, csak egyre növekvő dühöt. Hogy képes egyszerűen belibegni az ő szülővárosába, amikor minden adandó alkalommal leszólta, amiért csak egy apró folt az út mellett? Azt mondta: „Ez a világ legunalmasabb helye.” „Seholfalva. Zsákutca a semmi közepén.” Ez az utolsó megjegyzés bosszantotta a legjobban Jonast az igazságtartalma miatt, mivel véletlenül soha senki nem fordult meg Mystic Creekben. A város a Cascades előhegységének a mélyén feküdt, és az egysávos főút veszedelmes, kanyargós szerpentinen át vezetett ide, közben pedig nem volt se benzinkút, se élelmiszerbolt, de még megbízható mobilszolgáltatás sem. Nem mintha a turisták nem keresték volna fel! Nyáron tömegével jöttek erre kirakatokat nézegetni, beülni a jellegzetes, furcsa kis éttermekbe, és megnézni a természetes hidat, de véletlenül sosem keveredtek ide.

– Te jó ég! – kiáltotta Ma Thomas, miközben Jonas felé közeledett. – Megvágtad magad, Jonas?

A férfinak komoly erőfeszítésébe telt összeszedni magát és a gondolatait annyira, hogy a lábánál gyülekező üvegszilánkokra tudja fordítani a figyelmét.

– Nem, nem hinném. – Lehajolt, és lesöpört pár csillogó szilánkot a farmerja száráról. – Elnézést kérek a felfordulásért, kifizetem a parfümöt.

– Ne butáskodj már! – feddte meg Ma, és legyintett. – Balesetek előfordulnak. Majd levonom az adómból, és összesöpröm az üveget, de nekem más károm nincs belőle.

Veneta Monroe. Jonas biztos volt benne, hogy ő az. Két ember nem hasonlíthat ennyire egymásra, kivéve, ha egypetéjű ikrek, ő pedig biztosan tudta, hogy Venetának nincsenek testvérei. Úgy tűnt, memóriája sincs, mert amikor Jonas felé fordult, és ránézett, nem villant meg a szemében a felismerés. Ez pedig még jobban feldühítette, mint a nő hirtelen felbukkanása Mystic Creekben. Veneta mindig is a színjátszás mestere volt. Jonas már nem is értette, mit látott benne annak idején, vagy hogyan volt képes azt hinni, hogy szerelmes belé.

Miután biztosította Ma Thomast, hogy másnap visszajön megvásárolni a parfümöt, kiment a boltból, az ajtó felé menet majdnem hozzáért Venetához, ahogy elhaladt mellette. Jókora megelégedésére szolgált úgy tenni, mintha ő sem ismerné fel a nőt. Veneta mindig is hiú volt, biztosra vette, hogy a legzsúfoltabb helyiségben is csak ő lehet a figyelem középpontja. Úgy lehetett a legjobban felidegesíteni, ha ügyet sem vet rá az ember.

Amikor Jonas kilépett az ajtón, megállt a járdán, és mélyen beszívta a szeptemberi levegőt. Az ablakpárkányokra kitett, az időjárásnak ellenálló virágokkal teli ládák még mindig felüdítették a színeikkel az East Main Street téglahomlokzatos boltjait, elhalványították a fekete és narancssárga foltokat, amelyek már október előtt hirdetni kezdték a halloween közeledtét. Jonast megnyugtatta és a béke érzetével töltötte el a város látványa, ahol felnőtt, és ahol megöregedni remélt. Igen, nagyon felkavarta ez a találkozás Venetával, de egyetemista kora óta sokkal érettebb lett, és már rájött, hogy a lány megszámlálhatatlanul sok tekintetben nem illett hozzá. Akármi hozta is őt Mystic Creekbe, biztosan nem Jonas kedvéért jött, ő pedig ennek csak örülhet. Amikor Veneta szakított vele, számos okot felsorolt, ami miatt meggondolta magát, de végső soron mind ugyanoda mutatott: Jonas túl szelíd és unalmas volt a számára. Hát tudod, mit, Veneta? Te meg túl vad és kiszámíthatatlan voltál nekem, úgyhogy mindketten jobban jártunk így!

Jonas megint nagy levegőt vett, hogy megnyugtassa magát, és csak most vette észre, hogy bűzlik a parfümtől. Lepillantott a nadrágjára, és jókora nedves foltokat látott rajta. A francba! Ma délután már nem akart visszamenni a lakásába, de kénytelen lesz lezuhanyozni és átöltözni. Nem mehet el vacsorázni a szüleihez, miközben úgy bűzlik, mint egy francia szajha!

Lane beletörölte az izzadt tenyerét a hullámzó pamutszoknyájába, miközben azt várta, hogy Mary Alice Thomas, a bolt tulajdonosa végre tudjon időt szánni rá. Kérlek, Istenem, szükségem van erre a munkára! Miután három napig próbálkozott pincérnői állást szerezni Mystic Creek étkezdéiben, kezdett egy kicsit elkeseredni. Maple Leaffel ellentétben, ahol folyamatosan cserélődött az éttermek és a kávézók kiszolgáló személyzete, úgy tűnt, Mystic Creekben az emberek értékelték a munkájukat, így az újonnan érkezettek sehol sem tudták olyan könnyen megvetni a lábukat. Lane-nek rengeteg pénzt bocsátottak a rendelkezésére a szülei, hogy új életet tudjon kezdeni, de amióta húszévesen kibukott az egyetemről, mindig gondoskodott magáról. Felőrölte az idegeit, hogy mások pénzén kell élnie, amikor képes megkeresni a saját betevőjét. Hiszen Ann és Brent Driscoll nem volt gazdag, Lane pedig gyanította, hogy a nyugdíjalapjukhoz nyúltak hozzá, hogy abból finanszírozzák a lányuk menekülését.

Ez őrültség!, gondolta, miközben Mary Alice Thomas egy másik vevővel beszélgetett. Nem lett volna szabad apára hallgatnom. Nem kellett volna elszöknöm. Milyen ember az, aki fogja a sátorfáját, és otthagyja az eddigi életét? És ha nem találok másik munkát? Most, hogy aláírtam egy hat hónapos szerződést arra a kis házra, fizetnem kell a bérleti díjat. És amikor végre hazamehetek, vissza akarom adni a szüleimnek a pénzüket, ami biztosan nem fog összejönni, ha kénytelen vagyok minden centet elkölteni, amit adtak!

Lane úgy érezte, hogy egy örökkévalóságig tart, mire Mary Alice elintéz egy ügyletet. Maple Leafben mindenki folyton rohant, az üzlettulajdonosok és a vásárlók is, nem volt idejük személyes beszélgetésekre. Hogy elüsse valamivel az időt, Lane a sorok között sétálgatott, megállt megcsodálni a káprázatos ékszereket, az előkelő sminkes pultot és a selyemkendős állványt. A bolt végében, úgy tűnt, egy beszélgetősarkot rendeztek be, mivel három szék vett körbe egy apró kerek asztalt, a sarokban pedig gyerekzugot alakítottak ki különféle meséskönyvekkel, valamint egy babákkal, kisautókkal és építőkockákkal teli dobozzal. Lane önkéntelenül is elmosolyodott, mert tetszett neki az az érzés, amelyet ez a hely keltett benne: elég sikkes ahhoz, hogy bevonzza a vásárlókat, ugyanakkor barátságos és otthonos is.

– Nagyon sajnálom, kedvesem! – szólalt meg hirtelen Mary Alice a háta mögött, amitől a fiatalabbik nő összerezzent. – Mabel egy tündér, és amióta szívinfarktust kapott, alig találkozunk. Igazi ünnep, ha mégis tudunk beszélni, ezért próbálok minél több időt rászánni.

Lane végignézett a másik nő nadrágkosztümjén: stílusos, üzletasszonyhoz illő összeállítás volt, a kék árnyalata illett a csillogó szeméhez.

– Kérem, ne szabadkozzon! Én magam is a szolgáltatóiparban dolgozom, és megértem, mennyire fontos a jó PR.

Mary Alice elnevette magát, a dallamos kuncogásából Lane szeretetet és kedvességet érzett ki.

– A közönségkapcsolat? Nos, igazából tényleg nevezhetném annak is, de valójában Mabel a barátnőm. Nem is tudom, mi lett volna velem nélküle, amikor meghalt a férjem. – Kissé összevonta a szemöldökét. – De már eleget beszéltem! És így is túl hosszan megvárakoztattam. Miben lehetek a szolgálatára?

Lane szája kiszáradt. Előre begyakorolta a mondandóját, de most, hogy eljött a pillanat, egy szó sem jutott eszébe a beszédéből.

– Én csak, ööö... hát igazából munkát keresek, és ööö... megláttam az ablakban a „Kisegítőt keresek” feliratot, így arra gondoltam, hogy beugrok, és rákérdezek.

– Ó! – Mary Alice megint elnevette magát. – Már el is feledkeztem róla! Igen, tényleg szeretnék felvenni valakit. Van tapasztalata a szépészeti termékekkel és az illatszerekkel?

Lane visszanyelte a csalódott sóhaját.

– Nem, attól tartok, nincs. Remek pincérnő vagyok, de olyan jellegű munkát nem találtam. – Körbenézett, és vállat vont. – Nem hinném, hogy az árusítás nagyon különbözne a felszolgálástól. Végtére is mindkét esetben az ügyfél kedvére kell tenni, nem igaz?

– Bizonyos mértékig igen – mosolygott Mary Alice. – De ennél egy kicsit többről van szó. Például milyen parfümöt ajánlana egy olyan hölgynek, aki valami virágosat és könnyedet keres? Vagy mondjuk valami csábítót és érzékit? – Megjelentek a gödröcskék a ráncos arcán. – Ismerni kell a különféle parfümmárkákat ahhoz, hogy olyan illathoz tudja terelni a vevőt, ami valószínűleg elnyeri a tetszését.

Lane érezte, hogy meggörbül a válla.

– Teljesen igaza van. Sajnálom, amiért feltartottam. Arra gondoltam, hogy talán sikerülhetne.

Mary Alice összefonta a karját.

– Történetesen nem egyszerűen alkalmazottat keresek. Már elmúltam hetven, és hamar elfáradok. Tudja, szeretnék lassítani egy kicsit. Szóval reméltem, hogy találok valakit, akit érdekel ez a hely, talán idővel részesedést vállalna benne, és társtulajdonos lenne. – Megfontoltan méregette Lane-t. – Azt nem tudom elképzelni, hogy nyugdíjba megyek. Nem igazán. Az ad értelmet az életemnek, hogy minden reggel bejövök, és elbeszélgetek a vásárlóimmal, ha érti, mire gondolok. De akár tetszik, akár nem, kezdek kiöregedni a fizikai munkából. – A mögötte álló polcok felé intett. – Már a portörlés is végtelen feladat, és sokszor kell hozzá magas létrára másznom. Mondanom sem kell, hogy az egyensúlyom már nem a régi.

Lane szíve elszorult a gondolattól, hogy ez a kedves idős hölgy leeshet a magasból.

– Nem lenne szabad a magas polcokat porolnia, Ms. Thomas.

Mary Alice szeme elkerekedett.

– Kérem, szívem, szólítson csak Mának! Tudom, hogy butácska becenév. Azt a benyomást kelti, mintha az egész város mamája lennék, de igazából a két keresztnevem monogramjából ered az M és az A. Üzletasszonyként belefáradtam a rengeteg aláírásba, és lerövidítettem a nevemet M. A. Thomasra, aztán még nagyon régen valaki elkezdett Mának hívni. Mostanra mindenki átvette. Sokkal gyorsabb kimondani.

– Nos, Ma, köszönöm, hogy meghallgatott – bólintott Lane.

Az idősebbik nő megérintette a karját.

– Ne siessen úgy! Beszéljük meg egy csésze kávé vagy tea mellett. Rendben? Amikor megkérdeztem, mennyi tapasztalata van az illatszerek terén, nem arra akartam utalni, hogy ehhez a munkához diplomát kell szerezni aromatológiából. Ha az ember sokat szagolgatja őket, előbb-utóbb belejön. – Odament egy kis sarki polchoz, amelynek a tetején fekete, kapszulás kávéfőző állt. – Én kávét fogok inni, de mással is szolgálhatok. Kiváló teákat is tartok.

– Egy kávé nagyon jólesne – felelte Lane. – Ha van francia pörkölés, akkor olyat kérek. Ha az nincs, akkor bármilyen feketekávé jó lesz.

Megint felcsendült Ma dallamos nevetése.

– Üljön le, kedvesem! Egy perc múlva jövök.

Lane helyet foglalt egy székben.

– A játszósarok zseniális ötlet. Ha a gyerekek jól szórakoznak, az anyukák békében vásárolgathatnak.

– Igen, és a mi kisvárosunkban az okos üzlettulajdonos tudja, hogy a kicsik egy nap nagyok lesznek, és talán rendszeres vásárlókká lépnek elő. Némelyik visszatérő kamasz vendégem nemrég még óvodás volt, és abban a sarokban játszott.

Pár perccel később Mary Alice leült Lane mellé az asztalhoz, és letett közepére egy teli kávéscsészékkel, cukroszacskókkal, kávétejszínekkel, valamint egy tányér ízletesnek tűnő péksüteménnyel megrakott tálcát.

– A Jake, a pékből hoztam – magyarázta az asszony. – Minden reggel beugrok friss péksüteményért, és saját készítésű finomságokat is kiteszek. Jó érzés, ha van egy sarok, ahová az ember leülhet feltöltődni. Néha egy jó kis beszélgetés, egy forró ital meg némi harapnivaló után a hölgyek képesek még néhány órát vásárolgatni. – Az arca elkomolyodott, és Lane szemébe nézett. – Persze nem mindig itt folytatják a vásárlást, de én hiszek benne, hogy a vendégszeretet visszahozza őket, és bizonyos értelemben ez az én aduászom. Crystal Fallsban olykor akár húsz dollárral olcsóbban is megkaphatják ugyanazt az üveg parfümöt. Ahhoz, hogy versenyben tudjak maradni, valamiben többet kell kínálnom a Crystal Falls-i boltoknál.

Lane belekortyolt a kávéjába.

– Szóval beszélgetést, innivalót és harapnivalót kínál? – kérdezte a csésze karimája felett, aztán mosolyogva letette a kávét. – Nagyon érdekes. Én Portland agglomerációjából jöttem. Ott nem igazán lehet ilyen helyeket találni. A boltvezetőket általában csak az üzlet érdekli, és csak annyit mondanak, amennyi feltétlenül szükséges a tranzakció lebonyolításához. A többség általában meg sem próbál személyes beszélgetésbe elegyedni. Nem számít, hányszor mentem be ugyanarra a helyre, sosem szólítottak a nevemen. – Lane elmosolyodott. – Nagyon kedves ötlet. Olyan személyes, és... azt hiszem, jóleső. Kellemes, kisvárosi, bizonyos értelemben közösségi hangulatot teremtett meg itt. Érthető, hogy az emberek visszajárnak.

– Igen, és mint említettem, ez az én aduászom. – Mary Alice elkevert egy zacskó cukrot a kávéjában, aztán óvatosan belekortyolt. Leplezetlen kíváncsisággal nézte Lane-t a csésze felett. – Meddig tervez Mystic Creekben maradni? – kérdezte. – Csak egy időre költözött ide, vagy letelepedik?

Lane-nek szüksége volt erre a munkára, és nagyon szerette volna azt felelni, hogy reméli, határozatlan ideig marad itt. Nagyon sokáig pincérkedett, és pontosan tudta, milyen költséges a munkaadók számára az új emberek betanítása, és a cégnek kidobott pénz, ha az új alkalmazott elmegy nem sokkal azután, hogy beleszokott a feladatokba. Ám képtelen volt rávenni magát, hogy hazudjon egy ilyen aranyos idős hölgynek.

– Szeretném azt mondani, hogy meghatározatlan ideig maradok, Ma, de az az igazság, hogy nem tervezek hat hónapnál több időt itt tölteni.

– Értem. – Ma kissé összehúzta a szemöldökét. – Nem örülök neki. Reméltem, hogy olyasvalakit találok, aki talán tovább marad.

Lane belekortyolt a kávéjába, aztán határozottan lerakta a csészét.

– Megértem. Nagy befektetés betanítatni valakit, aki aztán úgyis elmegy. Valószínűleg nem kellett volna rabolnom az idejét. Jó pincérnő vagyok, és biztosra veszem, hogy egy étteremben vagy kávézóban gyorsan megtanulnék mindent. De a vendéglátásban nem keresnek munkaerőt, nekem pedig nagy szükségem van egy munkára, hogy valahogy talpon maradjak, amíg vissza nem mehetek Portland mellé. De egy próbát megért, nem igaz? – kérdezte Lane mosolyt erőltetve magára.

Ma is elmosolyodott, a kék szeme megcsillant, amikor Lane oldalra hajolt, hogy felkapja a táskáját.

– Ne olyan gyorsan, szívem! Nem mondtam, hogy nem fogom felvenni, csak azt, hogy reméltem, hogy maradni fog. Szorgalmas fiatal nőt vagy férfit keresek, aki talán hajlandó lenne beszállni az üzletbe, esetleg meg is veszi egy részét, mielőtt annyira megöregszem, hogy kénytelen leszek bezárni ezt a helyet. Már nem vagyok fiatal, és kezd túl sok lenni nekem ennek a helynek a működtetése. Sajnos még senkit nem találtam, akit érdekelne az ajánlatom. Olyat sem, aki itt akarna dolgozni. – A szemében csillogó mosoly lassan az ajkát is elérte. – Én is elmondhatom magamról, hogy segítségre van szükségem ahhoz, hogy valahogy talpon maradjak. – Felnevetett, és legyintett. – Valószínűleg bolond vénasszonynak fog tartani, de én hiszek benne, hogy Isten mindig figyel odafentről, és ő elrendezi a dolgokat. Ha megtetszik a munka, és itt marad hat hónapig, talán Isten ezzel segít ki mindkettőnket.

Lane alig mert hinni a fülének.

– Szóval felvenne annak ellenére, hogy néhány hónap múlva talán kisétálok innen?

Mary Alice megint felnevetett.

– Nem csak az álláskeresők lehetnek kétségbeesettek. – A boltra mutatott. – Látja ott azokat a felső polcokat? Valahányszor felállok a létrára, hogy leporoljak odafent, az életemet féltem. Annyira megromlott az egyensúlyom, hogy a földön is bármikor megbotolhatok, és eleshetek. Nekem ijesztő felállni egy létrára. Még a legalsó fokáról is leeshetek úgy, hogy eltöröm a csípőmet, vagy még rosszabb is történhet. És akár hiszi, akár nem, sok fizikai munkával jár működtetni ezt a helyet. Nehéz dobozokat kell emelgetni, ha áru érkezik. Fel kell tölteni a polcokat. Fel kell mosni a padlót. Le kell porolni. Én már elmúltam hetven, és mire eljön a záróra, alig vonszolom magam.

– Nem lenne szabad létrára másznia. Az én anyukám még csak az ötvenes éveiben jár, de egyszer leesett a konyhai fellépőről. Eltört a karja, és agyrázkódással került kórházba. Apám annyira megijedt, hogy elvitte a konyhai fellépőt az adományboltba, és nem engedi, hogy másikat vegyen. Ha anya nem ér el valamit, szigorú parancsba kapta, hogy szóljon apának, és majd ő leveszi.

– Jól tette! – kuncogott Ma. – Szerintem kedvelném az apját. Csodálatos embernek tűnik, pont mint az én férjem volt, aki rajongásig szeretett engem. – Egy pillanatra elkomolyodott, de aztán felderült az arca. – Szóval... akkor mi legyen? Meg akarja próbálni? Nem fogom szépíteni a dolgot. Kőkeményen kell dolgoznia, miközben én itt előadom a ház úrnőjét. Elfogyott az erőm, manapság alig bírok teljes nyolc órán át nyitva tartani. Megszakad a szívem, ha arra gondolok, hogy fel kell számolnom és el kell adnom a boltot. A férjem halála után megvettem az épületet. Tégláig visszabontattam és átalakíttattam. Ez az én büszkeségem, mindig is erről álmodtam, és végre megvalósítottam. Talán Isten küldte hozzám, hogy átsegítsen még hat hónapon, közben pedig majd besétál egy másik fiatal nő, akit örömmel tölt el a lehetőség, hogy ez itt egy nap az övé lesz.

Lane körbepillantott, és majdnem kibökte, hogy ő a hetedik mennyországban érezné magát, ha ilyen lehetőséget kapna. De még sosem dolgozott illatszerboltban. Igazából még drága parfümje sem volt soha, kivéve ha a szülei ajándékba vettek neki egy üveggel, ami elég ritkán fordult elő, mivel a szükség úgy hozta, hogy megkedvelte a vaníliát. Pincérnőként dolgozott, és ez a kiegészítő illat jól illett az ételekhez. Vagy legalábbis ő ezzel biztatta magát, mert azzal még nem merítette ki a költségvetését, ha abból vett egy üveggel.

Lane félretette az álmodozását arról, hogy egy nap nem egyszerű munkás lesz, hanem üzlettulajdonos.

– Nagyon szeretném megpróbálni – felelte. – Ahogy az előbb is mondtam, nagy szükségem lenne egy munkára. Nem akarok belemenni a részletekbe, de Portland agglomerációjában kellemetlen helyzetbe kerültem, és el kellett jönnöm egy időre. A szüleim anyagilag támogatnak annak ellenére, hogy nem igazán engedhetik meg maguknak. Minél hamarabb találok munkát, és vagyok képes eltartani magam, annál jobb.

Mary Alice aprót biccentett.

– Akkor mikor tud kezdeni?

Lane a költöztető cég kisteherautójára gondolt, amely a bérelt háza előtt parkolt. Még mindig tele volt a holmijával, ki kellett pakolnia belőle. Ezenkívül vennie kell egy ágyat, egy konyhaasztalt és legalább egy kényelmes széket. Egyelőre elvitelre rendelt valamit egy gyorsétteremben, és állva ette meg a konyhapultnál. A hátsó teraszon talált egy rozoga kerti széket, és becipelte, de valahányszor ráült, attól tartott, hogy menten összerogy alatta.

– Még mindig nem rendezkedtem be, és pár bútort is szereznem kell. – És akkor még enyhén fogalmazott! – De ha megfelel, hogy egy hétig csak délelőttönként meg a délután egy részében dolgozom, holnap tudok kezdeni. Így még nem lesznek bezárva a boltok, amikor végzek a műszakommal, és be tudom fejezni otthon a pakolást.

Mary Alice diadalmasan felnevetett.

– Az megfelelne, ha bejönne nyolcra, és háromig maradna?

– Igen – felelte Lane.

– A fizetésről még nem is kérdezett – jegyezte meg az idősebbik nő.

Most Lane nevetett fel.

– Komolyan gondoltam, hogy kétségbeesetten szükségem van a munkára.

Mary Alice felsóhajtott.

– Minimálbért tudok adni plusz tíz százalék jutalékot az eladások után. Ha gyorsan belejön, és megtanulja, hogyan elégítse ki a vevők igényeit, kényelmesen meg fog élni belőle.

Lane-nek ez nagyon is méltányosnak hangzott.

Nem sokkal azután, hogy Lane leparkolt a bérelt háza előtt, önkéntelenül átadta magát az új munkája fölött érzett izgalmának, bár nem annyira a fizetés, hanem inkább a lehetőségek miatt. Pincérnőként Lane nem igazán remélhette, hogy egyszer tulajdonosa vagy társtulajdonosa lesz egy étteremnek, de A mesés illatokon is túlban élhet ezzel a lehetőséggel, ha beletanul a munkába, és élvezi a hely nyújtotta, mindennapos kihívásokat.

Nagy levegőt vett, gondolatban megfeddte magát az álmodozásért, és egy percig csak bámult ki maga elé a szélvédőn. Sajnos azonban nem tudta elnyomni a lelkesedését. A bérelt házikója bűbájos volt. Lane azonnal beleszeretett, de nem engedte meg magának, hogy az otthonaként tekintsen rá. Most pedig, hogy az állás, amelyet Mary Alice ajánlott neki, folyton a gondolatai előterébe tolakodott, csak úgy pezsgett a lelkesedéstől. A kis ház a város nevét adó patak, a Mystic Creek partján állt, csodás kilátás nyílt belőle a vízre és a hegyekre. Hatalmas kert is járt hozzá, a hátsó teraszán lehetett az úszás után napozni, grillezni, és a nappaliból még egy végig ablakos kis étkezőfülke is nyílt, amely a patakra nézett. Sokkal szebb volt, mint bármi, amit Lane eddig megengedhetett magának. Különösen a fő fürdőszoba tetszett neki, amelyben egy jókora sarokkád és egy szép, csempézett zuhanyzó is helyet kapott.

Lane már nagyon régóta szeretett volna egy kutyát. Most, ha megtetszik neki a munka Ma Thomas mellett, és úgy dönt, hogy Mystic Creekben marad, nyugodtan befogadhatna egyet. Amikor Oregon állam térképét böngészte olyan helyet keresve, ahová elszökhetne, ez a város tűnt az egyik legvonzóbb lehetőségnek a rengeteg szabadidős tevékenység miatt, amelyeket a környék kínált. Lane rendszeresen futott, de túrázni még jobban szeretett, ez a terület pedig rengeteg túraútvonalat kínált. Egy kutya kiváló társ lenne a kirándulások során, és éjszaka sem lenne egyedül. Még a snowboardozás is szórakoztatóbb lehet egy kutyával. Látott olyan videókat, ahol az emberek négylábúakkal vágnak neki ennek a sportnak, és úgy vélte, ő is megpróbálkozhatna vele.

Kate Sterling új konyhai órája hangosabban ketyegett, mint a régi, és Jonas még nem szokott hozzá. Tik-tak, tik-tak. Az anyja utálta a digitális órákat, és ezt egy garázsvásáron találta. Az átkozott vacak az őrületbe kergette Jonast. Mindig ez a helyiség volt a menedéke, amikor rosszul alakultak a dolgai. Az új órát leszámítva mindig olyan megnyugtatónak találta ezt a helyet. Már attól is minden a helyére zökkent a lelkében, hogy hallotta, ahogy az anyja a konyhájában zörög.

Kate épp sütött valamit, mint délutánonként általában. Ma csokidarabos-mogyoróvajas keksz volt terítéken, a mennyei illatoktól Jonas szájában összefutott a nyál.

– Szóval minek köszönhetem, hogy ma délután megtiszteltél a jelenléteddel? – kérdezte Kate, az orcáján megjelentek a gödröcskéi, ahogy a fiára mosolygott. A vékony, vállig érő, sötét hajú és gyönyörű barna szemű nő legalább egy évtizeddel fiatalabbnak látszott a koránál. – Vagy inkább meg se kérdezzem? Zaklatottnak tűnsz.

Jonas érezte, hogy a szemöldökét ráncolja, és most megpróbálta kisimítani a homlokát.

– Nem fogod elhinni, de elmondom. Láttam ma Netát Mystic Creekben.

Kate megdermedt, a felemelt kezében megállt a spatula.

– Netát... Úgy érted, azt a lányt, akivel az egyetemen jártál?

Jonas bólintott.

– Aki egy levélben szakított veled, és összetörte a szívedet?

Erre már nem volt hajlandó bólintani.

– Nem törte össze a szívemet, anya. Csak egy kicsit meggyötörte.

– Egész tavaszi szünetben itt duzzogtál az orrom előtt – ellenkezett az anyja. – Felismerem az összetört szív jeleit.

– Fiatal voltam, és kiábrándult. Szerintem a büszkeségemnek jobban fájt, mint a szívemnek. És őszintén szólva, ma, amikor megláttam, semmit sem éreztem iránta. – Megrázta a fejét. – És tudod, mi volt benne a legfurcsább? Úgy tett, mintha meg sem ismerne!

Kate a forró kekszeket egy kerámiatálra halmozta.

– Tényleg furcsa, de biztosan csak tettette. Úgy emlékszem, mintha vitatkoztatok volna arról, hogy egy nap Mystic Creekbe költöztök: te mellette érveltél, ő pedig ellene ágált.

Jonas néha teljesen elképedt az anyja memóriájától.

– Nem emlékszem, hogy erről beszéltem volna.

– Mert nem is. Hazajöttél hétvégén az egyetemről, én pedig meghallottam, hogy erről vitatkoztok telefonon. Kihangosítottad.

Jonas elképzelte, hogy az anyja az ő hálószobája előtt őgyeleg.

– Hallgatóztál?

– Ha arra utalsz, hogy szándékosan hallgattalak ki, akkor meg vagyok sértve. Apukád fiókos szekrényébe tettem be az összehajtogatott ruhákat, és akaratlanul is hallottam mindent. – Kate a fiára kacsintott a keskeny válla felett. – Lehet, hogy a szükségesnél egy kicsit tovább tartott, mire mindent elpakoltam. Ezt beismerem. De az a lány egy önző, hülye liba volt. Megkönnyebbültem, amikor kiadtad az útját.

Jonas ritkán hallotta, hogy az anyja ilyen szavakat használ valakire, úgyhogy most eléggé meglepődött.

– Fordítva történt. Ő adta ki az én utamat.

– Mindegy. – Kate letette a tálat az asztalra, és adott a fiának egy kistányért. – Jobb neked nélküle, és örültem, hogy eltűnt. Szerinte sosem lehetnél sikeres pszichológus egy olyan kisvárosban, mint Mystic Creek, és ne haragudj, amiért ezen felhúztam magam, de engem meg az apukádat „tökkelütött földtúrónak” nevezett.

Jonasnak a torkán akadt egy darabka keksz, köhögni kezdett.

– Neta mindenkit tökkelütött földtúrónak nevezett, akinek nem volt diplomája, anya. Valószínűleg nem akart személyeskedni. Nem mintha védeni akarnám! – tette hozzá gyorsan.

– Hát ne is! Én az apád jobbkeze vagyok, és háziasszony, nem is bánom, ha annak neveznek, de mindig is felbecsülhetetlen segítség voltam a gazdaságban, és megérdemlem, hogy ezt elismerjék. Apád pedig intelligens, sikeres férfi, aki mindent a maga erejéből ért el, és aki az összes gyerekét egyetemre járatta. Tiszteletet érdemelt volna Netától. Nálam nem lehet azzal bevágódni, ha valaki rosszat mond rá.

Csend telepedett rájuk, miközben Kate újabb adag tésztát tett a sütőpapírra, majd visszatolta a tepsit a sütőbe. Az új óra ketyegése kezdte megint az őrületbe kergetni Jonast. Az anyja odament az asztalhoz, leült a fiával szemben, és megfogta a kezét.

– Sajnálom. Nem voltam túl együttérző. Hadd próbáljam meg még egyszer! Tudom, hogy nagy megrázkódtatás volt számodra viszontlátni őt.

Jonas bólintott.

– Csak egyszer hoztam el látogatóba, és alig várta, hogy vége legyen a hétvégének. Gyűlölt itt lenni. Szóval egyáltalán nem értem, miért jött vissza.

– Talán azt remélte, hogy viszontlát téged, és lezárhatja a kettőtök dolgát. Akármilyen nehezemre is esik jókat mondani róla, be kell ismernem, hogy az elején imádott téged. Néha nem lehet olyan egyszerűen túllépni ezeken az érzéseken. Beszélnünk kell az illetővel, és meg kell vizsgálnunk a reakciónkat, hogy minden kétséget kizáróan meggyőződhessünk róla: a szép emlékek már tényleg csak emlékek.

Jonas felsóhajtott, és megrázta a fejét.

– De hát nem akart beszélni velem! Úgy tett, mintha fel sem ismerne.

Kate megsimította a fiát az álla alatt.

– Túl csodálatos és jóképű vagy ahhoz, hogy egy nő képes legyen elfelejteni téged, úgyhogy ez csak süket duma! Csak úgy tett, mintha nem ismerne fel, szívem. Talán az idegesség tette. Az emberek néha furcsán viselkednek.

– Szerintem meg az süket duma, hogy csodálatos és jóképű vagyok! – felelte vigyorogva Jonas. – De azért kösz a bókot!

– Mit csinálsz, ha újra találkozol vele?

Jonas egy pillanatra elgondolkozott.

– Azt hiszem, úgy fogok tenni, mintha nem emlékeznék rá. Az első találkozásunk ettől olyan könnyű, olyan problémamentes volt, és őszintén szólva egyáltalán nem vágyom rá, hogy beszélgessek vele. Számomra az a legzavarbaejtőbb az egészben, hogy hogyan voltam képes egyáltalán beleszeretni.

– Fiatal voltál, Jonas. A szerelem rejtélyes, de ha találkozol az igazival, tudni fogod. Ahogy te is mondtad, azóta érettebb lettél. Amikor meglátod majd a nagy őt, beléd hasít egy olyan felismerés, amit még soha senki mással nem éreztél, és amikor az illető rád mosolyog, az egész életedet bearanyozza.

Lane aznap késő délután elfogyasztotta a Taco Joe-ban a korai vacsoráját, aztán elment ágyat venni – aminek a költségeitől reggel még rettegés fogta el. Milyen furcsa, hogy ilyen gyorsan és gyökeresen megváltoztak a kilátásai! Most, miközben az új, csapott hátú Hyundaiában ült a bérelt háza előtt, azon kapta magát, hogy elképzeli a rengeteg apróságot, amellyel igazi otthonná varázsolhatná a házát. Mivel épp az első verandát bámulta, amelyet a lépcső kivételével teljesen körbevett a fehér korlát, az jutott eszébe, milyen kedves és barátságos lenne, ha csüngő virágok lógnának az ereszről. És egy madáretető! Amikor még otthon lakott, mindig ki akart tenni magokat a hatalmas kertjükbe a vadon élő madarak számára. Az anyja azonban mindig megvétózta ezt az ötletet azzal a felkiáltással, hogy a szél szétviszi a magokat, és akkor gyomokkal lesz tele a gyep meg a virágágyás. Lane-nek viszont nagyobb örömet okozott a vörösbegyek meg a fecskék látványa, mint a tökéletes gyepé, és az ő számára a zöld fű mindössze háttere volt az igazán gyönyörű dolgoknak, ahogy a fekete bársony a rajta kiállított pompás ékszereknek. Ő pedig a madarakat, pillangókat, kis nyuszikat meg talán a szarvasokat tartotta igazi gyönyörűségnek. Ó, milyen csodálatos lenne, ha egy őz meg a gidája legelészne az ablaka közelében!

Lane felkapta a táskáját, és közben arra gondolt: Képes vagyok igazi otthonná varázsolni ezt a helyet. Hiszen a keresetemből egy nap talán még meg is vehetem ezt a kis házat, és akkor a sajátom lenne. Apa és anya meglátogathatnak, én pedig olyan gyakran elmehetek Maple Leafbe hozzájuk, amilyen gyakran csak akarok. Miközben kiszállt a kocsijából, mintha ez az elhatározása lüktetett volna az ereiben.

Adirondack kerti székek, döntötte el a terasz felé menet. Régi stílusúak, amik igazi fából készültek, hogy átfesthessem őket olyan színűre, mint a ház szegélyezése. Az épületet évek óta nem gondozták, és a valaha fehér zsaluja mostanra majdnem szürke lett. Lane tudta, hogy előbb le kell szednie a régi festéket, és meg kell csiszolnia a fát, csak utána változtathatja meg a színét, ez azonban nem kedvetlenítette el, sőt lelkesedéssel töltötte el a lehetőség. Ma Thomas partnere leszek a vállalkozásában!, gondolta. Az agya máris zakatolt, miközben felugrált a lépcsőkön.

Amikor beért a házba, a konyhába sietett, ahová korábban letette a teherautó bérleti papírjait és a kulcsait. Át kell pakolnia a dobozokat ahhoz, hogy megtalálja az „ágyneműk és takarók” feliratút. Az új ágya szűk egy órán belül meg fog érkezni, és meg akarta vetni, amint a kiszállító elmegy, hogy éjjel rendes hálóhelye legyen. A kétszemélyes, felfújható matrac, amelyet a hálózsákja alá tett, lassan ereszteni kezdett, és minden reggel arra ébredt, hogy a padlón fekszik.

Lane egy órával később hátralépett a frissen megvetett ágyától. Még a virágos ágytakaróját és a dekoratív vánkoshuzatot is megtalálta. Megdörgölte a karját, felsóhajtott, és elmosolyodott. Jó érzés volt ismerős dolgokat látni, bár egyedül ez a pár tárgy emlékeztette arra a lakásra, amelyet pár nappal korábban sietve elhagyott. Leült a matrac szélére, kicsit rugózott rajta, és még szélesebbé vált a mosolya. Az ideérkezése óta először fog tudni kényelmesen ülni, miközben felhívja a szüleit, és beszámol a friss hírekről.

Pár perccel később azonban Lane mosolya lehervadt az arcáról.

– Hogy értetitek azt, hogy feltúrták a házatokat? – kérdezte a szüleitől, akik kihangosították a telefonjukat.

– Nem tudjuk, miért jött ide – felelte az apja. – Csak azt tudjuk, hogy valószínűleg a támadód volt. A kár nagy része a te szobádon esett.

Lane összeszorította a szemét, az ujjai megfeszültek a mobilján. A régi hálószobája pontosan úgy állt, ahogy tizennyolc éves korában hagyta, afféle szentély volt, amelynek minden centiméteréről üvöltött, hogy egy kamasz lányé. A betörő első látásra tudhatta, hogy nem egy felnőtt szobája.

– Elloptak néhány olyan fotót, amik nemrégiben készültek rólad – szúrta közbe Ann. – Néhány másik képet... felismerhetetlenné tettek. A rendőrtiszt, aki kijött a bejelentésre, azt mondta, hogy az elkövető dühből cselekedett, és lehet, hogy ártani akar neked.

– De miért? – Lane hangja éles lett, és reszketett. – Esküszöm, anya, hogy nem tudom, mi baja van velem annak az embernek! Semmi értelme ennek az egésznek!

– Annak viszont van értelme, amit most csinálsz – felelte az apja. – Hogy meghúzod magad, és titokban tartod a hollétedet. Akármi történjen is, véletlenül se csússzon ki a szádon semmi, amivel elárulnád nekünk, hol vagy!

Lane gerincén végigfutott a hideg.

– Miért? Nem gondolhatjátok komolyan, hogy lehallgatja a telefonotokat, vagy poloskákat helyezett el a házban! Ez őrültség, apa! Azt mondtad, erősen kétled, hogy megvan a kellő szaktudása ahhoz, hogy ilyesmit kövessen el.

– És ezt komolyan is gondoltam, Lane. De azzal nem számoltam, hogy kiknek dolgozik.

Lane szíve elszorult.

– Megtudtatok valamit, amivel én nem vagyok tisztában?

Az apja felsóhajtott, az elnyújtott hangból kiérződött a tehetetlensége.

– Mondjuk úgy, hogy a betörés után a rendőrség elkezdte komolyabban venni az ügyet, és bevitték anyukádat az őrsre, hogy mutassanak neki pár fotót. Azt mondja, az egyik nagyon hasonlított arra, aki elkapott téged a járdán. Nem egyértelmű, hogy ő volt, de nagyon erős a gyanú. Ez a fickó, akire rábökött... nos, a rendőrök szerint nem egy kisstílű bajkeverő, Lane. Jó okuk van azt hinni, hogy a drogkartell tagja. Egyelőre még nem tudták rábizonyítani. Ha igazuk van, az az alak sokkal veszélyesebb, mint eredetileg hittem. Egy jól szervezett bűnszervezetnek megvannak a szükséges emberei ahhoz, hogy rád találjanak.

Lane-t erre a gondolatra kirázta a hideg, és feszülten hátrapillantott a válla felett.

– Szerinted veszélyben vagyok? – kérdezte, pedig a legszívesebben azt sikította volna: Miért történik ez velem? Semmit sem tettem, amiért bárki gyűlölhetne! Olyan erővel szorította össze a szabad kezét, hogy lüktetni kezdtek az ujjpercei.

– Nem zárhatjuk ki a lehetőséget – felelte Brent. – Kétségtelenül összekever téged valakivel, de amíg rá nem jön, hogy hibázott, próbál megtalálni téged.

– Mit csináljak? – kérdezte Lane.

– Egyelőre semmit. Csak éld tovább az életedet! Mindenhol készpénzzel fizess! És véletlenül se említsd meg, hol vagy, amikor telefonon beszélsz velünk! Ha felhívod a barátaidat, nekik se mondj semmit!

Lane-nek nem volt olyan sok jó barátja, mint az apja hitte, de a gyomra így is görcsbe rándult az idegességtől.

– Ma vettem egy ágyat, apa. Ha valaki készpénzzel fizet egy ekkora összeget... nos, az manapság elég feltűnő. Így hát kiállítottam egy csekket.

– Nos, a nagyobb vásárlások alkalmával azt hiszem, ez elkerülhetetlen. Valószínűleg a csekk még mindig biztonságosabb, mint ha hitelkártyával fizetnél. A személyes bankszámládhoz nehezebb hozzáférni. Én csak akkor tudok belépni az enyémbe, ha a telefonomról válaszolok a megerősítést kérő üzenetre.

Ann kimentette magát a társalgásból, hogy kivegye a tepsis egytálételt a sütőből.

Lane kifújta a levegőt, pedig nem is tudta, hogy mindeddig visszatartotta. Már Mystic Creek felé jövet is nagyon vigyázott, hogy ne használja a hitelkártyáját. Az apja pedig megkérte egy barátját, hogy a saját nevére bérelje ki a költöztetőautót, így azt sem lehet hozzákapcsolni.

– Jó tudni. – Ráharapott az alsó ajkára. – Apa, ami a betörést illeti... Mekkora kár esett a házban? Anyát nagyon felzaklatta?

– Felzaklatta, ahogy engem is – sóhajtott Brent. – De akármilyen borzalmas is, hogy betörtek a magánszféránkba, mindketten nagyon megkönnyebbültünk, hogy te biztonságban vagy. Ez volt az öröm az ürömben. Az a düh, amivel tönkretette a fotóidat... nos, az erőszakos érzéseinek ez a bizonyítéka mindkettőnket nagyon megijesztett. És a tudat, hogy magával vitt pár nemrég készült felvételt... egyenesen rémisztő. Úgyhogy mindketten örülünk, hogy elmentél. A zsaruk keresni fogják, bár anyukád azt mondja, mostanra teljesen másképp néz ki. A fotón ápoltabb volt. Fehér inget viselt. És frissen borotválkozott.

Amikor a beszélgetés véget ért, Lane rádobta a telefonját az ágyra, előregörnyedt, és a térdére támasztotta a könyökét. Amikor meghallotta a szülei hangját, azt kívánta, bár hazamehetne. Arra gondolt, hogy néha minden felnőtt biztosan azt kívánja, bár újra gyerek lehetne, ő pedig abban a pillanatban nagyon szerette volna a vállán érezni az apja erős karját.

Kiment a konyhába, hogy lazításként töltsön magának egy pohár bort. Még mindig nem pakolt ki mindent, de talált néhány dobozt a konyhai felszerelésével, és előbányászott két üvegpoharat. Jó érzés volt rendes pohárból inni a bort – vagy bármi mást, ha már itt tartunk. Az első korty után körbejárta a házat, hogy ellenőrizze: kulcsra zárta-e az udvarra vezető ajtókat. Nem mintha ideges lett volna, nyugtatgatta magát, csak a biztonság kedvéért. Mivel az új ágy volt az egyetlen bútordarab a házban, visszatért, felrázta a falnak döntött párnákat, hogy megtámassza a hátát, és amikor hátradőlt, a lábát pedig kényelmesen megvetette a matracon, felnyögött.

Miután megitta a borát, rákényszerítette magát, hogy újra felálljon. Holnaptól kezdve dolgozni fog, és már nem rendelkezhet kedve szerint az ideje felett. Ki kellett pakolnia a kisteherautóból, hogy időben visszaadhassa, és ne kelljen büntetést fizetnie. Gyorsan farmert és pólót húzott, aztán nekiállt a dobozcipelés fáradságos feladatának. Amikor összepakolt, mindegyikre ráírta, mit tett bele. Némelyik a hálószobájába került, mások a konyhába, a hálószobába vagy a fő fürdőszobába. Nem állt szándékában azonnal kipakolni mindent. Az volt a fő célja, hogy minden doboz bekerüljön a házba. Így is nem sokkal kilenc után végzett, és kifáradt. Meg is éhezett a kemény fizikai munkától. Keresett egy konzerves lencselevest, elővett egy üveg keverőtálat az egyik dobozból, és felmelegítette az ételt a mikrohullámúban. Miközben a pultnál állva evett, megígérte magának, hogy hamarosan még több bútort vásárol. Persze nem újonnan. Olyan boltokban fog szétnézni, ahol használt dolgokat árulnak, és alkalmi vételeket keres.

Úgy döntött, hogy vesz egy kényeztető fürdőt, és iszik még egy pohár bort, aztán lekapcsolta a lámpát, és ágyba bújt. Hm... Belemosolygott a sötétségbe. Ez a matrac sokkal kényelmesebb volt, mint az, amin az előző albérletében aludt. Összekuporodott, begyűrte a párnát a nyaka és a feje alá, hogy megtámassza, ahogy szerette, és lehunyta a szemét. Az utolsó gondolata az volt, mielőtt sötét, lágy álomba szenderedett, hogy másnap munka után keres még bútorokat.