A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Isaac Asimov: Prelude to Foundation

Doubleday, New York, 1988

Fordította: dr. Sámi László

Tördelte: Gelányi Mariann

Borítófestmény: Fred Gambino

Borítóterv: Szabó Vince

Copyright © 1988 by Nightfall, Inc.

Hungarian translation © dr. Sámi László, 2022

Cover art © Fred Gambino

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

ISBN 978-963-566-240-1

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

A SZERZŐ ELŐSZAVA

Amikor megírtam az „Alapítvány”-t, amely az Astounding Science Fiction magazin 1942. májusi számában jelent meg, még fogalmam sem volt róla, hogy egy olyan történetsorozatba kezdtem, amely idővel hatkötetesre és (eddig) összesen 650 000 szavasra duzzad. Azt meg végképp nem sejtettem, hogy egyesülni fog a robottörténeteimet, valamint a Galaktikus Birodalom eseményeit bemutató elbeszélésekkel és regényekkel, amelyek összterjedelme (ismét csak: eddig) 14 kötet és csaknem másfél millió szó.

Ha az olvasó megvizsgálja e könyvek eredeti kiadási dátumait, látni fogja, hogy 1957 és 1982 között egy huszonöt éves szünet következett, amely idő alatt nem adtam hozzá semmi újat ehhez a sorozathoz. Ennek nem az volt az oka, hogy abbahagytam az írást. Épp ellenkezőleg. Valójában ez alatt a negyedszázad alatt teljes gőzzel írtam, csak épp más dolgokat. Az, hogy 1982-ben végül mégis visszatértem a sorozathoz, nem a saját ötletem volt, hanem az olvasók és kiadók felől érkező, idővel elsöprő erejűvé váló kettős nyomás eredménye.

Mindenesetre a helyzet elég bonyolult lett ahhoz, hogy úgy érezzem: az olvasók talán örülnének a sorozathoz mellékelt valamiféle útmutatásnak, mivel az egyes részeit nem abban a sorrendben írtam, amelyben (esetleg) olvasni kellene azokat.

A Doubleday Kiadó gondozásában megjelent mind a tizennégy kötet a jövő egyfajta történelmét kínálja; talán nem teljesen következetesek és ellentmondásmentesek, mivel eleve nem is terveztem, hogy összeegyeztetem őket. A könyvek időrendi sorrendje (a jövő történelem eseményeinek bemutatása, és nem a megjelenésük szempontjából) az alábbi:

1. The Complete Robot (1982). Ez összesen harmincegy, 1940 és 1976 között publikált robotnovella, és magában foglalja a korábbi, Én, a robot (I, Robot, 1950) című gyűjteményemben található összes történetet, melynek megjelenése óta mindössze egyetlen új robotnovellát írtam. Ez a „Robot Dreams” (Robotálmok), amely mindeddig még nem szerepelt egyetlen Doubleday-kötetben sem.

2. Acélbarlangok, megjelent magyarul Gyilkosság az űrvárosban címen is (The Caves of Steel, 1954). Ez az első robotregényem.

3. A mezítelen nap (The Naked Sun, 1957). A második robotregényem.

4. A Hajnal bolygó robotjai (The Robots of Dawn, 1983). A harmadik robotregényem.

5. Robotok és Birodalom (Robots and Empire, 1985). A negyedik robotregényem.

6. Az űr áramlatai (The Currents of Space, 1952). Ez az első Birodalom-regényem.

7. A csillagok, akár a por (The Stars, Like Dust, 1951). A második Birodalom-regény.

8. Kavics az égben (Pebble in the Sky, 1950). A harmadik Birodalom-regény.

9. Előjáték az Alapítványhoz (Prelude to Foundation, 1988). Ez a legelső Alapítvány-regény (habár mindeddig ezt írtam utoljára).[1]

10. Alapítvány (Foundation, 1951). A második Alapítvány-regény. Ez valójában négy különálló, eredetileg 1942 és 1944 között publikált történetből álló gyűjtemény, a könyv számára utólag, 1949-ben megírt bevezető résszel kiegészítve.

11. Alapítvány és Birodalom (Foundation and Empire, 1952). A harmadik Alapítvány-regény, amely két történetet foglal magában, és eredetileg 1945-ben jelent meg.

12. Második Alapítvány (Second Foundation, 1953). A negyedik Alapítvány-regény, amely szintén két – eredetileg 1948-ban és 1949-ben kiadott – történetből áll.

13. Az Alapítvány pereme (Foundation’s Edge, 1982). Az ötödik Alapítvány-regény.

14. Alapítvány és Föld (Foundation and Earth, 1983). A hatodik Alapítvány-regény.

Vajon a jövőben tovább bővítem újabb kötetekkel a sorozatot? Nem kizárt. Elvileg be lehetne szúrni egy új könyvet a Robotok és Birodalom (5) és Az űr áramlatai (6), valamint Az Alapítvány előtt (9) és az Alapítvány (10) részek közé, és persze több más ponton is. Azonkívül akár tovább is szőhetem a történetet az Alapítvány és Föld (14) után további, tetszőleges számú folytatással.

Persze csak bizonyos józan korlátok között. Amúgy sem hiszem, hogy örökké élnék; azonban szándékaim szerint kitartok, ameddig csak lehetséges.

Isaac Asimov

A MATEMATIKUS

I. CLEON – …Az Entun-dinasztia utolsó galaktikus császára. A galaktikus kor szerinti 11 988-ban született, vagyis ugyanabban az évben, mint Hari Seldon. (Úgy vélik, hogy Seldon születési dátumát, amelynek pontosságát egyesek megkérdőjelezik, talán utólag igazították hozzá Cleonéhoz, akivel Seldon – röviddel a Trantorra érkezése után – elvileg személyesen is találkozott.) Miután I. Cleon 12 010-ben, huszonkét éves korában megörökölte a birodalmi trónt, uralma a béke és nyugalom különös intervallumát képviselte azokban a nyugtalan és zavaros időkben. Kétségtelen, hogy ez elsősorban vezérkari főnöke, Eto Demerzel kivételes képességeinek köszönhető, aki oly gondosan kitörölte nyomait a nyilvános feljegyzésekből, hogy gyakorlatilag alig tudunk róla valamit.

Maga Cleon…

ENCYLOPEDIA GALACTICA[2]

1:

– Demerzel, nem hallottál véletlenül egy Hari Seldon nevű emberről? – kérdezte Cleon, elnyomva egy kisebb ásítást.

Cleon alig valamivel több mint tíz éve ült a császári trónon, és olykor, egyes hivatalos alkalmakkor a szükséges uralkodói palástot és jelvényeket magára öltve sikerült méltóságteljes benyomást keltenie. Ilyen pillanatot örökített meg például a róla készült holografikus kép, amely mögötte állt egy fali fülkében, és úgy helyezték el, hogy nyilvánvalóan ez uralkodjon az ősei hologramjait bemutató többi falmélyedés fölött.

Ez a holokép azonban nem teljesen hűen mutatta be őt, mert bár Cleon haja a hologramon és a valóságban is világosbarna volt, a képen sűrűbbnek tűnt. Az igazi arca bizonyos aszimmetriát mutatott, mivel felső ajka bal oldala kissé magasabbra emelkedett, mint a jobb, és a hologramon valahogy ez sem tűnt evidensnek. Ha pedig a képmás mellé állva kihúzta volna magát, rögtön nyilvánvalóvá válik, hogy jó két centivel alacsonyabb a portré által mutatott 1,83 méteres magasságánál – és kissé talán még zömökebb is a testalkata.

Persze ez a hologram a hivatalos koronázási portréja volt, és akkoriban, amikor készült, még jóval fiatalabb volt. Még mindig elég fiatalos és jóképű külsőt tudhatott magáénak, és amikor épp nem a hivatalos ceremóniák kíméletlen szorításában vergődött, a jóindulat halvány nyomait is fel lehetett fedezni az arcán.

– Hari Seldon? – ismételte Demerzel gondosan begyakorolt, kellően tiszteletteljes hangon. – Nem ismerős számomra ez a név, felséges uram. Talán ismernem kellene őt?

– Tegnap este a tudományügyi miniszter említést tett róla. Gondoltam, hátha te is ismered.

Demerzel összevonta a szemöldökét, de csak alig észrevehetően, mivel az ember mégsem mutathatja ki a rosszallását a császár jelenlétében.

– Felséges uram, a tudományügyi miniszter nekem, a vezérkari főnöknek kellett volna, hogy szóljon erről az emberről. Ha felségedet mindenfelől bombázni kezdik holmi…

Cleon felemelte a kezét, mire Demerzel tüstént elhallgatott.

– Kérlek, Demerzel, nem lehet folyton hivataloskodni. Amikor a tegnap esti fogadáson összefutottam a miniszterrel, és váltottam vele pár szót, valahogy kibuggyant belőle. Mégsem fojthattam belé a szót, és tulajdonképpen örülök, hogy meghallgattam, mert érdekes dolgokat mondott.

– Milyen értelemben, felség?

– Nos, régen elmúltak már azok az idők, amikor még mindenki a természettudományokért meg a matematikáért bolondult. Ez az egész mostanra mintha lecsengett volna, talán a sok felfedezés miatt, nem gondolod? A jelek szerint azonban még ma is történhetnek érdekes dolgok. Legalábbis ez állítólag érdekes.

– A tudományügyi miniszter állította, felség?

– Igen. Azt mondta, hogy ez a Hari Seldon részt vett valami matematikuskonferencián itt, a Trantoron… Valamiért ugyanis tízévente hagyományosan megrendeznek egy efféle szakmai találkozót… és azt állította, sikerült bebizonyítania, hogy a jövő matematikai úton előre megjósolható.

Demerzel megengedett magának egy halvány mosolyt.

– Vagy a tudományügyi miniszter ítélte meg rosszul, vagy az a matematikus téved. A jövőbe látás kétségtelenül csak gyermeteg vágyálom, felség.

– Valóban az lenne, Demerzel? Az emberek hisznek az ilyesmiben.

– Az emberek sok mindenben hisznek, felség.

– De az ilyesmiben is. Ezért nem számít, lehetséges-e a jövőbe látni, vagy sem. Ha egy matematikus hosszú és boldog uralkodást jósolna nekem, és a béke meg felvirágzás korát az egész Birodalomnak… Nos, az nem volna remek?

– Kétségtelenül örömteli lenne ezt hallani, de mit érnénk el vele, felség?

– Ha az emberek hallanák és elhinnék ezt, akkor az bizonyosan befolyásolná a tetteiket. Sok prófécia csak azért válik valóra, mert ekkora a hit ereje. Ezek az „önbeteljesítő jóslatok”. Valójában, most, hogy jobban belegondolok, épp te magyaráztad ezt el nekem.

– Valóban, felség – bólintott Demerzel. Figyelmesen fürkészte a császárt, mintha azt latolgatná, vajon meddig jut el önállóan a gondolatmenetben. – De még ha így is lenne, bárkivel megjövendöltethetné ezt.

– Nem mindenki szavában bíznának ugyanúgy, Demerzel. Egy tudósnak azonban, aki mindenféle matematikai számításokkal és szakkifejezésekkel tudná alátámasztani a jóslatait, bár senki nem értené a magyarázatát, mégis mindenki hinne.

– Igaza van, felség, mint mindig – felelte Demerzel. – Zavaros időket élünk, és nagyszerű lenne, ha megnyugtathatnánk az embereket, lehetőleg oly módon, amihez nincs szükség se pénzre, se katonai beavatkozásra. Utóbbi a múltunk tanúsága szerint nem sok jót hozott, ám annál többet ártott.

– Pontosan, Demerzel! – helyeselt a császár izgatottan. – Kerítsd elő nekem ezt a Hari Seldont. Azt állítod, mindenhová elér a kezed ezen a viharos bolygón, még oda is, ahová az én osztagaim nem merészkednek. Használd ki hát az összeköttetéseidet, és hozasd ide ezt a matematikust. Hadd beszéljek vele.

– Úgy lesz, felség – hajtott fejet Demerzel, aki már rég kinyomoztatta, hol tartózkodik Seldon, és aki gondolatban emlékeztette magát, hogy a tudományügyi miniszter dicséretet érdemel tőle a jól végzett munkájáért.

2:

Hari Seldon ekkoriban még nem volt valami lenyűgöző jelenség. I. Cleon császárhoz hasonlóan ő is a harmincharmadik évében járt, de termetre alacsonyabb volt, alig 173 centiméter. Arca derűs, simára borotvált, haja sötétbarna, már-már fekete, öltözéke pedig eltéveszthetetlenül árulkodott némi vidékiességről.

A későbbi időkben bárki, aki csak a legendás félistenként ismerte Hari Seldont, szinte szentségtörésnek érezhette volna, hogy nincs hófehér haja, öreg, ráncoktól barázdált arca, és nem ül tolószékben. Ám szeme még akkor, idős korában is derűsen és elevenen csillogott. Bizony, így volt.

A tekintete pedig különösen vidám volt most, mivel előadhatta a dolgozatát a tízévenként megrendezett szakmai konferencián. Még némi mérsékelt érdeklődést is keltett; az öreg Osterfith pedig odabiccentett neki, és azt mondta: „Ügyes, fiatalember! Egész ügyes!” Ami az ő szájából igazi elismerésnek számított. Nagyon is.

Most azonban új – teljesen váratlan – fejlemény történt, amiről Seldon egyelőre nem tudta eldönteni, vajon tovább fokozza-e az örömét és elégedettségét, vagy sem.

A magas, fiatal, egyenruhás tisztre meredt; a katona uniformisa bal oldalán a Birodalom űrhajó és nap jelvénye díszlett.

– Alban Wellis hadnagy – mutatkozott be a császári gárda tisztje, majd elrakta személyi kártyáját. – Uram, legyen szíves, jöjjön velünk.

Wellis természetesen fegyvert viselt. Odakint az ajtó előtt két másik gárdistatársa várakozott. Seldon tudta, hogy nincs más választása: a tiszt gondos udvariassága ellenére valójában nem kérte, hanem utasította. Annak viszont nem látta okát, hogy miért ne próbáljon tájékozódni a helyzetről. – A császárhoz visznek? – kérdezte óvatosan.

– A palotába, uram. Ezt az utasítást kaptam.

– De miért?

– Azt nem árulták el, uram. Csak szigorúan meghagyták, hogy mindenképpen kísérjem oda… így vagy úgy.

– De ez így azt a látszatot kelti, mintha le lennék tartóztatva. Nem tettem semmit, amivel okot adtam volna rá.

– Mondjuk inkább úgy, hogy díszkíséretet kap… ha nem késlekedik tovább.

Seldon nem merte tovább húzni az időt. Összeszorította a száját, mintha azzal akarná elejét venni a további kérdéseknek, majd némán biccentett, és komoran előrelépett. Még annak kilátása sem örvendeztette meg, hogy talán valóban találkozhat a császárral, és uralkodói elismerésben részesül. Ő a Birodalomért dolgozott – vagyis azért, hogy az emberi világok békében és egységben élhessenek. De nem a császárért.

A hadnagy előtte ment, két társa mögötte. Seldon rámosolygott azokra, akik mellett elhaladtak, és sikerült magára erőltetnie a nyugalom látszatát. A szállodából kijutva beszálltak egy hivatalos katonai terepjáróba. (Seldon megsimította az üléskárpitot; korábban még sosem ült ilyen díszes luxusjárműben.)

Trantor egyik leggazdagabb szektorában jártak. A kupola elég magasra emelkedett itt, hogy azt a hatást keltse, mintha a szabad ég alatt lennének, és aki csak látta, meg mert volna esküdni rá – még egy olyan tudós is, mint Hari Seldon, aki egy nyitott égboltú világon született és nevelkedett –, hogy valódi napfény ragyog rájuk. Bár sem napkorong, sem árnyékok nem látszottak, a levegő friss volt és illatos.

Majd ez is véget ért; a kupola ívesen lejjebb ereszkedett, és a falak is egyre jobban összeszűkültek körülöttük, rövidesen pedig már egy zárt alagútban haladtak tovább, amelyet rendszeres térközönként a birodalmi űrhajó és napkorong jelvénye díszített, és szinte ordított róla (Seldon legalábbis így érezte), hogy a hivatalos járművek számára van fenntartva.

Kinyílt egy kapu, és a terepjáró keresztülszáguldott rajta. Amikor bezárult mögöttük, kijutottak a szabadba – a valódi nyílt térségbe. Itt terült el egész Trantoron az egyetlen, mintegy 250 négyzetkilométeres fedetlen terület, és ennek a közepén emelkedett a császári palota. Seldon örömmel élt volna a lehetőséggel, hogy barangoljon egy keveset idekint a szabadban – nem is annyira a palota miatt, hanem mert itt működött a Galaktikus Egyetem is, és az ő számára annak mindennél fontosabb intézménye: a Galaktikus Könyvtár.

Mégis, miközben Trantor kupolába zárt birodalmából kijutva nekivágtak az erdőkkel és ligetekkel tarkított nyílt tájnak, olyan világba érkezett, ahol sűrű felhők sötétítették el az eget, és hideg szél kapott az inge alá. Megnyomott egy gombot, mire a gépkocsi ablaka a helyére csusszant.

Elég gyászos volt odakint az idő.

3:

Seldon egyáltalán nem volt biztos abban, hogy találkozni fog magával a császárral. Úgy vélte, legjobb esetben is az udvari ranglétra valami negyed- vagy ötödrangú, jelentéktelen hivatalnoka fogadja majd, aki állítása szerint a császár nevében beszél.

Mégis, hányan láthatták valaha is a császárt? Mármint személyesen, nem a holovízión? Hányan találkoztak a hús-vér, kézzelfogható uralkodóval – a császárral, aki soha nem hagyta el a birodalmi birtokát, amelyen most ő, Seldon keresztülkocsikázott?

Ez a szám elenyészően csekély lehetett. Huszonötmillió lakott világ, mindegyiken milliárdnyi vagy még több emberi lakos – és mindezen emberi lények kvadrillióiból vajon hányan vethettek vagy vethetnek ezután akár egyetlen pillantást az élő császárra? Talán ezren?

És egyáltalán, érdekelt ez bárkit is? Hiszen a császár nem volt több a Birodalom jelképénél, akár az űrhajó és nap embléma – csak épp annál sokkal kevésbé elterjedt és valóságos. Mostanra nem a császár, inkább a mindenhová befurakodó katonái és hivatalnokai jelképezték a Birodalmat, amely egyre inkább fullasztó holtsúllyá vált az embereken.

Így történhetett hát, hogy amikor bekísérték egy kisebb méretű, bár pazarul berendezett szobába, és észrevett egy ablakbeugróban egy asztal szélén ülő, fiatalos kinézetű férfit, aki fél lábával a padlón támaszkodott, a másikat pedig lazán lóbálta az asztallap pereme fölött, Seldon egyszerre azon kezdett tűnődni: vajon miféle hivatalnok lehet, aki ilyen nyájasan és jóindulatúan méregeti őt. Jó párszor megtapasztalta már, hogy a kormányhivatalnokok – közülük is különösen a császári udvar közvetlen szolgálatában állók – folyamatosan gondterhelt képet vágnak, mintha az egész galaxis minden súlya az ő vállukat nyomná. És úgy tűnt, minél alacsonyabban helyezkednek el a ranglétrán, csak annál komorabb és fenyegetőbb az ábrázatuk.

Vagyis ez az alak biztosan magas rangú lehetett, és elég fényesen ragyoghatott rá a hatalom napja, mert nem érezte szükségét, hogy a felhős homlokkal ellensúlyozza azt.

Seldon nem volt benne biztos, hogy mennyire kellene megilletődöttnek éreznie magát, de úgy ítélte, a legjobb, ha csendben marad, és megvárja, amíg a másik szólal meg elsőként.

Ön Hari Seldon, ha nem tévedek – kezdte a hivatalnok. – A matematikus.

Seldon csak egy kurta „Igen, uram”-mal felelt, és tovább várt.

– A „felség” lenne a hivatalos megszólítás, de inkább hagyjuk – legyintett a fiatalember. – Utálom az üres formalitásokat. Mást se kapok, és már torkig vagyok vele. Most magunk vagyunk, úgyhogy egy kicsit kényeztetem magam, és kerülöm a szertartásosságot. Foglaljon helyet, professzor.

Seldon már a monológ elején ráébredt, hogy Cleon császárhoz, ezen a néven az elsőhöz van szerencséje, és érezte, hogy minden erő kifut belőle. Most, hogy alaposabban szemügyre vette, valóban felfedezni vélt némi hasonlóságot a hírekben folyamatosan megjelenő hivatalos holoképpel, ám Cleon azon impozáns öltözékben feszített, magasabbnak, nemesebbnek, kimértebbnek látszott. Erre most itt volt ő, a holokép eredetije, méghozzá teljes valójában, és valahogy egészen közönségesnek tűnt.

Seldon moccanni se mert.

A császár homloka enyhén ráncba szaladt, és parancsoláshoz szokott stílusban – amelytől, még ha olykor próbált is, akkor sem tudott még átmenetileg sem megszabadulni –, ellentmondást nem tűrően rászólt:

– Azt mondtam, üljön le! Abba a székbe! Most!

A megnémult Seldon sietve leült. Még arra sem tudta rávenni magát, hogy kinyögje: „Igenis, felség.”

Cleon elmosolyodott.

– Na, így már jobb. Most már beszélhetünk egymással, mint ember az embertársával, hisz végtére is azok vagyunk, ha félretesszük ezt a sok ceremóniát. Nem igaz, barátom?

– Ha császári felséged így méltóztatik gondolni, akkor így is van – felelte Seldon óvatosan.

– Jaj, ugyan már, mire ez a nagy körülményeskedés? Én egyenrangú félként kívánok beszélgetni. Mert örömömre szolgál. Úgyhogy kérem, tegyen a kedvemre.

– Igenis, felség.

– Egy egyszerű „igen” is elég. Hát sehogy sem tudok a közelébe férkőzni?

Cleon hosszan Seldonra meredt, aki eleven érdeklődést látott a tekintetében.

A császár végül így szólt:

– Nem úgy néz ki, mint egy matematikus.

Seldon végre képesnek érezte magát, hogy halványan elmosolyodjon.

– Nem tudom, hogy kellene egy matematikusnak kinéznie, császári fel…

Cleon figyelmeztetően felemelte a kezét, Seldonba fojtva a megtisztelő titulust.

– Azt hiszem, ősz hajúnak – felelte Cleon. – Talán szakállasnak. De mindenképpen öregebbnek.

– De még a matematikusoknak is kell valamikor fiatalnak lenniük.

– Igen, viszont akkor még nem híresek. Mire elérik, hogy a galaxis felfigyeljen rájuk, már olyanok, amilyennek az imént leírtam őket.

– Attól tartok, én egyáltalán nem vagyok híres.

– Mégis előadott az itteni szakmai konferencián.

– Sok más kollégámmal együtt. Közülük néhányan még nálam is fiatalabbak. És csak néhányunkra fordítottak bármennyi figyelmet.

– A jelek szerint az ön beszéde felkeltette néhány hivatalnokom figyelmét. Ha jól értettem, ön hisz abban, hogy lehetséges megjósolni a jövőt.

Seldon egyszerre nagyon fáradtnak érezte magát. Úgy tűnt, folyton félreértelmezik a teóriáját. Talán jobb lett volna, ha egyáltalán meg sem jelenteti a tanulmányát.

– Valójában nem igazán – felelte. – Amit én tettem, az ennél jóval korlátozottabb. Számos rendszerben fennáll, hogy bizonyos feltételek teljesülése mellett kaotikus folyamatok mennek végbe. Ez azt jelenti, hogy egy adott pontból kiindulva gyakorlatilag lehetetlen megjósolni az események végső kimenetelét. Ez még az igen egyszerű rendszereknél is így van, azonban minél összetettebb egy rendszer, annál valószínűbb, hogy eluralkodik benne a káosz. Mindig is azt feltételezték, hogy az emberi társadalom bonyolultságához fogható bármely rendszer igen gyorsan kaotikussá, és ezáltal megjósolhatatlanná válik. Én viszont annyit tettem, hogy kimutattam: az emberi társadalom gondos tanulmányozása révén kiválasztható egy kiindulási pont, és megfelelő feltételezésekkel megfékezhető a zűrzavar. Ez bizonyos értelemben lehetővé tenné, hogy megjósoljuk a jövőt; persze nem teljes részletességében, csak nagy vonalakban; és nem teljes bizonyossággal, de kiszámítható matematikai valószínűségek szerint.

A császár figyelmesen hallgatta, majd így szólt:

– De akkor nem azt jelenti mindez, hogy rámutatott, miként látható előre a jövő?

– Ismét csak azt kell mondanom: nem igazán. Én csak annyit szemléltettem, hogy ez elméletileg lehetséges, de semmi többet. Ahhoz, hogy ennél többet tehessünk, először is ténylegesen választanunk kellene egy kiindulási pontot, majd helyes feltételezéseket kellene tennünk, továbbá meg kellene találnunk a módját, hogy belátható időn belül elvégezzük a szükséges számításokat. Az én matematikai gondolatmenetemben azonban semmi nem árulja el, hogy miként hajtsuk végre ezek bármelyikét. De még ha valamennyi lépést meg is tudnánk oldani, még akkor is, a legjobb esetben is csak bizonyos valószínűségek mérlegeléséig jutnánk. Ez pedig nem ugyanaz, mint megjósolni a jövőt; csupán találgatás arról, hogy mi történne valószínűleg. Minden sikeres politikus, üzletember, vagy bármely más hivatást űző személy rendszeresen végez ilyen jövőre vonatkozó becsléseket, méghozzá meglehetősen jól, különben nem járna sikerrel.

– De ők matematikai háttér nélkül teszik ezt.

– Így igaz. Az intuíciójukat használják.

– A megfelelő matematikai eszközök segítségével viszont bárki képes lenne felmérni a lehetőségeket. Nem csak azon ritka kevesek, akik figyelemre méltó intuitív képességeik révén sikeresek.

– Ez is igaz, de ismétlem: én csak azt bizonyítottam be, hogy maga a matematikai elemzés elméletileg lehetséges; azt egy szóval sem állítottam, hogy a gyakorlatban is alkalmazható.

– Hogy lehet valami lehetséges, de mégsem alkalmazható a gyakorlatban?

– Elméletileg lehetséges például, hogy ellátogassak a galaxis összes világára, és személyesen üdvözöljek mindenkit. Gyakorlatilag azonban ez sokkal több időt venne igénybe, mint ameddig élhetek. De még ha halhatatlan lennék, akkor is sokkal több új ember születne, mint ahányat az idősebbek közül fel tudnék keresni. És ami még fontosabb: az emberek többsége meghalna, mielőtt egyáltalán eljuthatnék hozzájuk.

– És efféle logika igaz a maga jövőt vizsgáló matematikájára is?

Seldon némi habozás után folytatta.

– Valószínűleg túl sokáig tartana megoldanunk a matematikai képleteket, még ha az egész univerzum méretű, hipersebességű számítógép állna is a rendelkezésünkre. Mire bármilyen értékelhető választ kapnánk, addigra annyi év telne el, hogy az egész helyzet jó eséllyel gyökeresen megváltozna, és értelmetlenné válna a kapott eredmény.

– Hát miért nem lehet egyszerűsíteni a folyamatot? – kérdezte Cleon metszően.

– Császári felség… – Seldon érezte, hogy a császár egyre hivatalosabban viselkedik, ahogy a tőle kapott válaszok egyre kevésbé nyerik el a tetszését, ezért ő is tiszteletteljesebb hangnemre váltott. – Kérem, méltóztasson arra gondolni, ahogy a tudósok a szubatomi részecskék problémáját kezelik. Mérhetetlen számú ilyen kvantumrészecske létezik, és ezek mindegyike random és előre megjósolhatatlan módon vibrál vagy mozog. Kiderült azonban, hogy e látszólag kaotikus folyamatok mögött valódi rendezettség rejlik, ezért kidolgozhatunk egy olyan kvantummechanikát, amely választ adhat valamennyi kérdésünkre, amelyet a megfelelő módon tudunk feltenni. A társadalom tanulmányozásakor az emberek töltik be a szubatomi részecskék szerepét, ezúttal azonban további járulékos tényezőt jelent az emberi elme. A kvantumrészecskék értelem nélkül mozognak; az emberek viszont nem. Ha pedig az elménk különféle viselkedéseit és indítékait is tekintetbe vennénk, az olyannyira túlbonyolítaná a rendszert, hogy egyszerűen nem lenne elég időnk mindent alaposan kidolgozni és kiszámítani.

– Nem lehet, hogy az elme működését is olyan mögöttes rend irányítja, mint a részecskék értelmetlen mozgását?

– Talán, felség. A matematikai analízisem hallgatólagosan feltételezi, hogy mindennek valamiféle rend szolgál az alapjául, tűnjék bármilyen rendezetlennek is egy adott jelenség. Arra viszont nem nyújt semmilyen támpontot, hogy miként ismerhető fel ez az alapvető rend. Gondolja csak meg, felség. Huszonötmillió világ, mindegyik a maga jellegzetesen egyedi vonásaival és kultúrájával. Mind jelentősen eltér az összes többitől, és mindegyik milliárd, vagy még több emberi lényt foglal magában, amelyek mindegyike egyéni elmével rendelkezik, továbbá az összes ismert világunk megszámlálhatatlan módokon és kombinációkban érintkezik a többivel! Elméletileg bármennyire is lehetséges egy pszichohistóriai elemzés, nem valószínű, hogy a gyakorlatban is kivitelezhető lenne.

– Mit ért pszichohistóriai elemzés alatt?

– A „pszichohistória” szóval a jövőre vonatkozó matematikai valószínűségek átfogó elméleti elemzésére és értékelésére utalok.

A császár hirtelen talpon termett, hosszú léptekkel a szoba túlsó végébe sietett, majd megfordult, visszaviharzott, és megtorpant a még mindig ülő Seldon előtt.

– Álljon fel! – utasította.

Seldon engedelmeskedett, és felnézett a nála némileg magasabb császárra. Igyekezett rezzenéstelenül állni az uralkodó tekintetét.

– Ez a maga pszichohistóriája… – szólalt meg végül Cleon. – Ha a gyakorlatban is kivitelezhetővé lehetne tenni, az nagyon hasznos volna, nem igaz?

– Igen, az nyilvánvalóan rendkívül értékes lenne. Ha tudnánk, mit tartogat számunkra a jövő, akár csak a legáltalánosabb valószínűségek szintjén is, az új és csodás útmutatóként szolgálna a tetteinkhez; olyan lehetőséget kínálna, ami az emberiségnek eddig még soha nem állt a rendelkezésére. De persze… – tétován elhallgatott.

– Igen? – nógatta Cleon türelmetlenül.

– Nos, úgy tűnik, néhány döntéshozót leszámítva, a nagy nyilvánosság nem tudhatná meg egy ilyen pszichohistóriai elemzés eredményeit.

– Nem tudhatná meg?! – kiáltott fel Cleon meglepetten. – Miért?

– A válasz világos. Hadd próbáljam megmagyarázni. Ha elkészítenénk egy pszichohistóriai elemzést, és az eredményeket nyilvánosságra hoznánk, az emberek különféle érzelmi és egyéb reakciói tüstént eltorzulnának a kapott információktól. Így a jövő ismerete nélkül születő érzéseken és reakciókon alapuló egész pszichohistóriai elemzés gyakorlatilag értelmetlenné válna. Érti, felség?

A császár hangosan felnevetett, és felragyogott a szeme.

– Csodálatos!

Örömében Seldon vállára csapott, és a tudós kissé megtántorodott az ütéstől.

– Hát nem érti, ember? – lelkendezett Cleon. – Nem látja? Itt jön a maga értéke. Nem kell, hogy megjósolja a jövőt. Csak válasszon ki egyet… egy jó és hasznos jövőt… és tegyen olyan megállapításokat, amelyek úgy módosítják az emberek érzelmeit és reakcióit, hogy automatikusan megvalósuljon az a jövő, amit beharangozott. Jobb megteremteni egy üdvös jövőt, mint megjósolni egy rosszat.

Seldon a homlokát ráncolta.

– Értem, mire céloz, felség. De attól tartok, ez éppúgy lehetetlen.

– Lehetetlen?

– Nos, legalábbis nem praktikus. Nem érti? Ha nem indulhatunk ki az emberi érzelmekből és reakciókból, és nem jósolhatjuk meg az általuk előidézett jövőt, akkor ennek a fordítottját sem tehetjük. Nem indulhatunk ki egy adott jövőből, és nem vezethetjük vissza abból, hogy mely emberi érzések és reakciók idézték elő.

Cleon ismét frusztráltnak tűnt. Ajka vékony vonallá préselődött.

– Hát a dolgozata? Így nevezik, ugye? Az értekezése…? Akkor annak mi haszna?

– Az csupán egy matematikai levezetés volt. Egy a matematikusok számára érdekes kérdést elemzett, de meg sem fordult a fejemben, hogy bármi gyakorlati haszna lehetne.

– Ezt visszataszítónak találom – fakadt ki Cleon dühösen.

Seldon alig észrevehetően vállat vont. Minden eddiginél tisztábban látta már, hogy nem lett volna szabad benyújtania a dolgozatát, és megtartania az előadást. Mi lesz vele, ha a császár a fejébe veszi, hogy a bolondját járatták vele?

És valóban: Cleon szemlátomást nem állt messze attól, hogy kezdje ezt hinni.

– Mindazonáltal – folytatta –, mi lenne, ha mégis előrejelzést kellene adnia a jövőről, akár matematikailag alátámasztva, akár nem; olyan jövendöléseket, amelyekről azok a kormányhivatalnokok, akik szakértői az emberek valószínűsíthető viselkedésének, úgy ítélik, hogy hasznos reakciókat válthatnak ki a tömegekből?

– De miért kellenék én ehhez? Azok a kormányhivatali szakértők maguk is megjósolhatják, amit helyesnek vélnek, és nincs szükségük ehhez semmiféle közvetítőre.

– Igen, de a kormányhivatalnokok nem tudnák olyan hatékonyan megtenni ezt. Hiszen időnként megkockáztatnak bizonyos kijelentéseket. És az emberek nem feltétlenül hisznek nekik.

– Akkor nekem miért hinnének?

– Mert ön matematikus. Ön kiszámította a jövőt, és nem… nem csak megsejtette… ha ez rá a megfelelő szó.

– De nem tehettem volna ilyet.

– Ki tudhatná ezt? – Cleon résnyire húzott szemmel méregette.

Mindketten elhallgattak. Seldon úgy érezte, sarokba szorították. Ha nyílt parancsot kapna a császártól, vajon biztonsággal visszautasíthatná-e? Ha nemet mondana, talán börtönbe vetnék vagy kivégeznék. Persze nem tárgyalás nélkül, de rendkívül nehezen szánná rá magát bármely törvényszék, hogy nyíltan szembeszegüljön egy zsarnoki kormányzat szándékával, különösen, ha az magának a hatalmas Galaktikus Birodalom császárának vezetése alatt áll.

– Nem válna be – jelentette ki végül.

– Miért nem?

– Ha arra kérnének, hogy olyan homályos általánosságokat jósoljak meg, amelyek jó, ha e nemzedék, és talán a rákövetkező letűnése után következhetnek be, azt talán megúszhatnánk, másrészt viszont a közönség nem sok figyelmet fordítana ránk. Hiszen mit törődnének holmi száz vagy kétszáz évvel később elérkező fényes jövő homályos ígéreteivel?

– Ahhoz, hogy valódi eredményeket érjünk el – folytatta Seldon –, a közeljövő eshetőségeiről kellene jóslatokba bocsátkoznom. Olyasmikről, amik személyesen is érintik őket. A nagyközönség csak az ilyesmire reagálna. Előbb vagy utóbb azonban, és inkább előbb, az egyik ilyen beharangozott ígéret nem, vagy nem úgy teljesülne, és a szavahihetőségemnek azon nyomban vége lenne. Ezzel együtt akár még felséged népszerűsége is csorbát szenvedhetne, és ami a legrosszabb, senki nem támogatná többé a pszichohistória továbbfejlesztését, ezért esély sem lenne rá, hogy bármi jó süljön ki belőle, ha a jövőbeli matematikai felismeréseink segítenének is közelebb hozni azt a gyakorlati alkalmazások világához.

Cleon lehuppant egy székbe, és rosszallóan meredt Seldonra.

– Ez minden, amit maguk, matematikusok tudnak? Ragaszkodnak az elméleteik gyakorlati alkalmazásának lehetetlenségéhez?

– Ön az, felség, aki lehetetlenségekhez ragaszkodik – jegyezte meg Seldon halk kétségbeeséssel.

– Hadd tegyem próbára, barátom. Tegyük fel, hogy arra kérem, a matematikája segítségével árulja el, hogy vajon merénylet áldozata leszek-e valamikor. Arra mit mondana?

– Még ha a pszichohistória tökéletesen működne is, az én matematikai rendszerem akkor sem adna választ egy ilyen konkrét kérdésre. A világ minden kvantummechanikája sem teszi lehetővé egyetlen különálló elektron egyedi viselkedésének megjósolását, csak sok elektron átlagáét.

– Ön jobban ismeri a matematikáját, mint én. A képzettsége alapján tippelje meg. Merénylet áldozata leszek egy nap, vagy nem?

– Ön most csapdát állít nekem, felség – felelte Seldon halkan. – Vagy árulja el, hogy milyen választ szeretne hallani, és megkapja tőlem, vagy méltóztasson engedélyt adni, hogy szabadon, bármilyen büntetés nélkül elmondhassam a véleményemet.

– Beszéljen szabad akarata szerint.

– A becsületszavára?

– Tán adjam írásba? – kérdezte Cleon gúnyosan.

– Az adott szava nekem bőven elegendő – biztosította Seldon elszoruló szívvel, mert egyáltalán nem volt benne biztos, hogy valóban így van-e.

– A becsületszavamra.

– Nos, akkor elmondhatom, hogy az elmúlt négy évszázadban a császárok csaknem fele orgyilkosság áldozata lett. Ebből pedig arra következtetnék, hogy ennek az esélye felséged esetében is durván fele-fele.

– Bármelyik bolond megadhatta volna ezt a választ – fanyalgott Cleon megvetően. – Ehhez igazán nem kell matematikusnak lenni.

– De hát már többször megmondtam, felség, hogy az én matematikai módszerem nem alkalmas gyakorlati problémák megoldására.

– Még annyit sem tételezhet fel, hogy tanultam a balszerencsés elődeim hibáiból?

Seldon vett egy nagy levegőt, és belevágott a magyarázatba.

– Nem, felség. Egész történelmünk arról tanúskodik, hogy nem tanulunk a múlt hibáiból. Például, beengedett ide magánkihallgatásra. Mi lett volna, ha netán azt forgatom a fejemben, hogy megölöm?… Természetesen szó sincs ilyesmiről, felség – tette hozzá sietve.

Cleon vidáman elmosolyodott.

– Barátom, nem számol az alaposságunkkal… sem a technológiai vívmányainkkal. Gondosan tanulmányoztuk a múltját, az egész személyi aktáját. Amikor megérkezett, átvilágítottuk. Kielemeztük az arckifejezését, egész testbeszédét, hanglenyomatát. Részletesen felmértük az érzelmi állapotát. Gyakorlatilag azt is tudtuk, mire gondol éppen. Ha a legkisebb kétség felmerült volna az ön ártalmatlanságát illetően, egyáltalán nem engedték volna a közelembe. Ami azt illeti, mostanra valószínűleg már nem is élne.

Seldont a rosszullét környékezte, de elszántan folytatta.

– Egy kívülállónak mindig is nehéz volt a császár színe elé jutni, még kevésbé fejlett technológia mellett is. Ne feledjük azonban, hogy csaknem minden merénylet belső, palotai puccs során történt. A császárhoz legközelebb állók azok, akik a legnagyobb veszélyt jelentik rá. Ez ellen pedig a leggondosabb külső átvizsgálás sem segít. Ami pedig a saját hivatalnokait, testőreit, és belső bizalmasait illeti, nem bánhat minddel úgy, ahogy velem.

– Mindezt én is tudom, legalább annyira, mint ön – biztosította Cleon hűvösen. – A válaszom az, hogy én igenis méltányosan bánok a körülöttem lévőkkel, és nem adok semmi okot a neheztelésükre.

– Ez ostoba… – kezdte Seldon, majd zavarba jött, és elhallgatott.

– Gyerünk, folytassa – sürgette Cleon dühösen. – Engedélyt adtam rá, hogy szabadon beszéljen. Miért vagyok ostoba?

– Bocsánat, felség, csak valahogy kicsúszott a számon. Azt akartam mondani, „mellékes”. Mármint, nem számít, hogyan bánik a bizalmasaival. Bizonyára gyanakszik. Ez nagyon is része az emberi természetünknek. Elég egy gondatlan szó, például amit én véletlenül elejtettem az imént, vagy egy óvatlan gesztus, egy kétes arckifejezés, mire felséged gyanakodni kezd, és máris tartózkodóbbá válik. A gyanúnak pedig az árnyéka is mozgásba lendít egy ördögi kört. A bizalmasa megneheztel a látható gyanakvásért, és megváltozik a viselkedése, bármennyire igyekszik is elkerülni azt. Felséged ezt megérzi, még jobban gyanakodni kezd, és végül bekövetkezik vagy az ő kivégzése, vagy a félreállítása, vagy az ön meggyilkolása. Olyan folyamat ez, amely rendre elkerülhetetlennek bizonyult az utóbbi négy évszázad uralkodóinál, és ez csak az egyik jele annak, hogy egyre nehezebb megfelelően irányítani a Birodalom ügyeit.

– Akkor hát nem tehetek semmit, hogy megakadályozzam a merényletet.

– Nem, felség – felelte Seldon. – Másrészt viszont szerencsésnek is bizonyulhat.

Cleon türelmetlenül dobolni kezdett az ujjaival a széke karfáján.

– Maga egészen hasznavehetetlen a számunkra, és a pszichohistóriája is – jelentette ki nyersen. – Most távozzék. – Azzal a császár elfordította róla a tekintetét, és hirtelen sokkal idősebbnek nézett ki harminckét événél.

– Előre megmondtam, felség, hogy a matematikámnak nem veszi hasznát. Fogadja legőszintébb bocsánatkérésem.

Seldon próbált meghajolni, de valami számára észrevétlen jelre belépett két testőr, és kivezették.

Cleon hangja még utánuk szólt a fejedelmi fogadószobából.

– Vigyétek vissza oda, ahonnan hoztátok.

4:

Eto Demerzel előlépett, és tiszteletteljesen a császárra pillantott.

– Felség, az imént csaknem elveszítette a türelmét.

Cleon felnézett, és némi erőfeszítés árán sikerült mosolyt erőltetnie az arcára.

– Nos, valóban. Nagyon kiábrándítónak találtam ezt az embert.

– Pedig nem ígért semmi olyat, amit nem kínált fel.

– Nem kínált semmit.

– És nem is ígért semmit, felség.

– Akkor is kiábrándító volt.

– Talán annál is több – jegyezte meg Demerzel. – Ez az ember egy időzített bomba, felség.

– Hogy milyen bomba, Demerzel? Mindig olyan furcsa kifejezéseket használsz. Mire célzol? Fel fog robbanni?

– Ez csak egy szófordulat, amit még ifjúkoromban hallottam, felség – felelte Demerzel komolyan. – A Birodalom tele van különös kifejezésekkel, és nem mind ismertek itt, a Trantoron, ahogy olykor a trantoriakat sem ismerik máshol.

– Azért jöttél, hogy kioktass, milyen nagy a Birodalom? Áruld el, mit értesz az alatt, hogy ez az ember időzített bomba!

– Csak azt, hogy nagyon sok kárt tehet, tudtán és akaratán kívül is. Nincs tisztában a saját erejével, sem a jelentőségével.

– Erre következtettél, Demerzel?

– Igen, felség. Ő vidéki alak. Nem ismeri a Trantort, sem az itteni szokásokat. Korábban még sosem járt a bolygónkon, és nem tud udvari nemesember módjára viselkedni. Mégis bátran szembeszállt felségeddel.

– Miért ne tette volna? Hiszen én adtam rá engedélyt neki. Én tettem félre a formalitásokat. Egyenlő félként kezeltem.

– Nem egészen, felség. Megbocsásson, de felségedből hiányzik a képesség, hogy egyenlőként bánjon másokkal. Megszokta a parancsolást. De még ha meg is próbálja elérni, hogy feloldódjanak a jelenlétében, csak nagyon kevesen vannak, akik képesek erre. A többség megkukulna, vagy ami még rosszabb, szolgalelkűen, talpnyaló módjára hajbókolna. Ez az ember viszont állta a sarat.

– Nos, te csodálhatod őt ezért, Demerzel, én viszont nem kedvelem. – Cleon elégedetlennek tűnt, ahogy a gondolataiba mélyedt. – Észrevetted, hogy meg sem próbálta elmagyarázni nekem a matematikai módszerét? Mintha tudta volna, hogy úgysem értenék belőle egy árva szót se.

– És nem is értett volna, felség. Ön se nem matematikus, se nem más tudós vagy művész. A tudásnak sok olyan területe van, amelyek szakértői többet tudnak felségednél. Az ő feladatuk az, hogy a felséged szolgálatára használják ezt a tudásukat. Ön azonban a császár, ami többet ér, mint az ő összes szakértelmük együttvéve.

– Igazán? Azt nem bánnám, ha egy tisztességben megőszült tudós mellett érezném tudatlannak magam, aki évek hosszú sora alatt gyűjtötte össze a tudását. De ez az alak, ez a Seldon nem idősebb nálam. Hogy tudhat ennyi mindent?

– Neki nem kellett elsajátítania a parancsolás, sem annak művészetét, hogy olyan döntéseket hozzon, amelyek döntően befolyásolhatják mások életét.

– Olykor eltűnődöm, Demerzel, nem mulatsz-e rajtam titokban.

– De, felség! – tiltakozott Demerzel szemrehányóan.

– Mindegy, hagyjuk ezt. Térjünk vissza ehhez a te időzített bombádhoz. Miért gondolod, hogy veszélyt jelent a számunkra? Nekem úgy tűnt, csak egy naiv, vidéki alak.

– Az is. De kidolgozta ezt az új matematikai elméletet.

– Azt mondja, használhatatlan.

– Felséged mégis úgy vélte, hasznos lehet. Ahogy én is, miután elmagyarázta nekem, miért gondolja ezt. És mások is könnyen juthatnak hasonló következtetésre. Sőt, maga a matematikusunk is, főleg most, hogy ráirányítottuk a figyelmét. És ki tudja, egy nap talán valóban megtalálhatja a módját, hogy valamiképp a gyakorlatban is alkalmazhassa az elméletét. Ha pedig ez megtörténik, akkor bárki, aki képes megmondani a jövőt, bármilyen ködösen is, komoly hatalmi helyzetbe kerül. Még ha ő nem is kíván hatalmat szerezni magának valamiféle önmegtagadás miatt, ami számomra mindig elég valószínűtlennek tűnik, akkor is megeshet, hogy mások felhasználják őt a saját céljukra.

– Én megpróbáltam felhasználni, de hasztalan.

– Még nem gondolkodott el alaposan a lehetőségen. De most talán majd el fog. És ha nem is érdekelte a lehetőség, hogy felséged hasznára legyen, ki tudja, nem győzi-e meg, mondjuk, Mynek polgármestere?

– Miért akarna Myneknek segíteni, és nem nekünk?

– Amint azt ő maga is kiemelte, elég nehéz előre látni az egyének érzéseit és reakcióit.

Cleon savanyú ábrázattal eltöprengett.

– Tényleg úgy véled, hogy továbbfejlesztheti ezt a pszichohistóriáját, akár egészen addig a pontig, ahol már a számunkra is valóban hasznos lehet? Annyira nagyon biztosnak tűnt benne, hogy nem lesz képes rá.

– Idővel úgy dönthet, hogy talán tévedett, amikor tagadta a lehetőségét.

– Akkor, azt hiszem, mégis jobb lett volna, ha itt tartom – jegyezte meg Cleon bosszúsan.

– Nem, felség, dehogy! – tiltakozott Demerzel. – Az ösztöne remekül súgott, amikor elengedte őt. A rabság, ha mégoly álcázott is, csak neheztelést és kétségbeesést szülne, ami sem az ötletei továbbfejlesztését nem segítené, sem a velünk való együttműködési hajlandóságát nem fokozná. Jobb volt így, hogy szabadon engedte. Érdemes lesz azonban örökös, láthatatlan pórázon tartani őt. Ily módon biztosra vehetjük, hogy nem állítja az oldalára felséged valamely ellensége, és arról is gondoskodhatunk, hogy amikor eljön az idő, és teljesen kidolgozta az elméleteit, megránthatjuk azt a pórázt, és visszahozathatjuk ide. Akkor majd… meggyőzőbb módszerekhez is folyamodhatunk.

– De mi van, ha mégis megkaparintja őt valamely ellenségem, vagy helyesebben a Birodalomé, mert elvégre én vagyok maga a Birodalom? Vagy ha a saját akaratából úgy dönt, hogy egy ellenségünket szolgálja? Mert tudod, ezt sem zárhatjuk ki.

– Jobb is, hogy számol ezzel is, felség. Gondom lesz rá, hogy ilyesmi ne történhessen, de ha minden törekvésünk ellenére mégis bekövetkezne ez, még mindig jobb, ha senki nem használhatja fel, mint hogy rossz kezekbe kerüljön.

Cleon láthatólag feszengeni kezdett.

– Ezt teljesen rád bízom, Demerzel, de remélem, nem hamarkodunk el semmit. Végtére is, lehet, hogy ő csupán egy olyan tudományos elmélet kiagyalója, amely a gyakorlatban nem fog működni, mert nem működhet.

– Könnyen lehet, felség. Egyelőre azonban biztonságosabb azt feltételeznünk, hogy ez az ember különösen fontos… vagy legalábbis azzá válhat. Csak egy kevés időt veszítünk, semmi többet, ha netán bebizonyosodik, hogy egy jelentéktelen senki miatt aggódtunk. Viszont az egész galaxist elveszíthetjük, ha utóbb kiderül, hogy egy jelentős kulcsfigurára nem figyeltünk.

– Jól van hát – határozta el magát Cleon. – De remélem, nem kell majd tudnom a részletekről… ha azok, nos, kellemetlennek bizonyulnának.

– Bízzunk benne, felség, hogy nem így lesz – felelte Demerzel.

5:

Seldonnak ráment az egész estéje, éjszakája és másnap délelőttje, hogy túltegye magát a császárral való találkozásán. Legalábbis a Trantor Császári szektorának járdáin, mozgófolyosóin, terein és parkjaiban uralkodó fényviszonyok változása alapján úgy tűnt neki, hogy egy este, éjszaka és részben egy délelőtt telt el azóta.

Épp egy kis parkban ücsörgött, egy ügyesen a testéhez idomuló kis, műanyag széken, és kényelmesen érezte magát. A fények alapján úgy ítélte, benne járnak a délelőttben, és a levegő pont annyira volt hűs, hogy frissnek hasson, de még kicsit se fázzon tőle.

Vajon itt mindig ilyen az idő? Eszébe jutott az előző napi szürkeség, amit kint a szabadban tapasztalt, útban a császárhoz. Aztán az összes szürke, hideg, vagy épp forró, esős és havas napra gondolt szülőbolygóján, a Heliconon, és azon tűnődött, hiányoznának-e neki. Lehetséges-e itt ülni egy parkban a Trantoron, ahol nap nap után ugyanolyan ideális az időjárás, amitől úgy érzi, mintha egyáltalán semmi nem lenne körülötte – hogy aztán vágyakozni kezdjen a süvöltő szelek, a harapós fagyok, vagy épp a fullasztóan párás hőség után?

Talán igen. De nem az első napon, vagy a másodikon, vagy a hetediken. Neki pedig csak ez az egy napja maradt itt; tudta, hogy másnap már indul is haza. Szerette volna hát kiélvezni a helyzetet, amíg még teheti. Végtére is, könnyen lehet, hogy soha többé nem tér vissza a Trantorra.

Mégis, továbbra is ott motoszkált benne egy rossz érzés, amiért olyan kendőzetlenül és óvatlanul beszélt az emberrel, aki tetszése szerint bármikor elrendelhette, hogy bebörtönözzék vagy kivégezzék őt – vagy legalábbis elintézhette a gazdasági és társadalmi halállal egyenértékű pozíció- és státuszvesztését.

Mielőtt lefeküdt éjjel, Seldon előkereste az enciklopédiából hotelszobája számítógépén az I. Cleon címszót. A császárt erősen magasztalták, ahogy kétségkívül valamennyi uralkodótársát is a maga életében, függetlenül tetteitől és érdemeitől. Seldon ezzel nem foglalkozott, az a tény viszont már felkeltette az érdeklődését, hogy Cleon a császári palotában született, és soha nem hagyta el a birtok területét. Magán a Trantoron sem járt, a sokkupolás világ egyik fedett részében sem. Ez talán biztonsági kérdés is lehetett, valójában azonban azt jelentette, hogy a császár börtönben van, akár beismeri ezt magának, akár nem. Meglehet, az egész galaxis legfényűzőbb börtönében, de attól még ugyanúgy raboskodik.

És bár a császár szelíd modorúnak tűnt, és semmi jelét nem mutatta, hogy ő is olyan vérszomjas autokrata lenne, mint oly sok elődje, Seldon mégsem érezte szerencsésnek, hogy magára vonta a figyelmét. Örömére szolgált a gondolat, hogy másnap visszaindulhat a Heliconra, habár odahaza épp kemény tél dühöngött.

Felnézett az erős, mégis szórt fénybe. Habár itt nem eshetett az eső, a légkör távolról sem érződött száraznak. Tőle nem messze egy szökőkút játszott; a növények élénken zöldelltek körülötte, valószínűleg sosem tapasztaltak még aszályt. A bozótos megzörrent olykor, mintha apró állatok rejtőznének benne. Méhzümmögés hallatszott.

Bár a Trantorról galaxisszerte úgy beszéltek, mint egy mesterséges, csupa fém, műanyag és kerámia világról, ez a tenyérnyi zöldellő folt határozottan rusztikus hangulatot árasztott.

Néhány más személy is kihasználta a park nyújtotta előnyöket; mind könnyű kalapot viseltek, amelyek némelyike egészen kicsinek tűnt. Tőle nem messze észrevett egy meglehetősen csinos ifjú hölgyet, aki épp előrehajolt egy messzilátó kémlelőjéhez, így Seldon nem látta tisztán az arcát. Elhaladt előtte egy férfi, futólag és közömbösen rápillantott, majd megtorpant, leült egy székbe, vele szemben, és keresztbe téve feszes, rózsaszín nadrágba bújtatott lábát, beletemetkezett egy egész nyaláb teleprintbe.

Különös módon a férfiak leginkább pasztellszíneket viseltek, míg a nők főként fehéret. Tekintve, hogy ez tiszta környezet volt, észszerűnek tűnt a világos színű ruházat. Seldon magában mulatva nézett végig saját szegényes heliconi öltözékén, amely túlnyomórészt fakó barna színű volt. Ha itt akart volna maradni a Trantoron (mint ahogy nem akart), megfelelő ruházatot kellett volna vásárolnia magának. Tudta: máskülönben csak kíváncsiságot, nevetést, vagy akár erős idegenkedést és szánakozást váltana ki másokból. A teleprinteket olvasó férfi például felnézett, és ezúttal kíváncsibban kezdte méregetni – semmi kétség, nyilván neki is felkeltette az érdeklődését az ő nem e világi öltözéke.

Seldon mindenesetre megkönnyebbült, amiért az idegen nem mosolygott gúnyosan. Persze sztoikus nyugalommal is kezelhette volna, ha mulatság tárgyává válik, de azt azért nem lehetett elvárni tőle, hogy még élvezze is azt.

Seldon feltűnésmentesen nézte a férfit, aki szemlátomást valami belső vívódásba keveredett magával. Egy pillanatig úgy festett, mint aki mondani akar valamit, azután meggondolta magát, majd mintha ismét szeretett volna beszélni. Seldon kíváncsian várta, mi sül ki ebből.

Szemügyre vette a férfit. Magas volt, széles vállú, pocaknak nyoma sem látszott rajta. Sötét hajában itt-ott szőke szálak csillantak. Bár nem dagadoztak izmai, mégis erőt sugárzott egész teste; simára borotvált arcán komoly kifejezés ült. Markáns vonásai kellemesnek, megnyerőnek hatottak – bár nem volt benne semmi „szépfiús”.

Mire elveszítette (vagy talán épp megnyerte) az önmagával vívott belső csatát, és közelebb hajolt, Seldon addigra már eldöntötte magában, hogy szimpatikus neki a fickó.

– Ne haragudjon, de nem vett részt véletlenül a mostani tízéves konferencián? – kérdezte. – Matematika, ugye?

– Igen, ott voltam – felelte Seldon barátságosan.

– Á, mégis jól gondoltam, hogy ott láttam. Bocsásson meg, a felismerés pillanata késztetett rá, hogy ideüljek. De ha zavarnám a köreit…

– A legkevésbé sem. Csak üldögélek, és élvezem a nyugodt semmittevést.

– Lássuk, jól emlékszem-e. Ön Seldom professzor.

– Seldon. Hari Seldon. Majdnem eltalálta. Ön pedig…?

– Chetter Hummin. – A férfi kissé mintha zavarban lett volna. – Attól tartok, meglehetősen egyszerű és közönséges név.

– Korábban még sosem találkoztam semmilyen Chetterrel – biztosította Seldon. – Sem Humminnal. Szóval, úgy vélem, ez bizonyos értelemben eléggé egyedülállóvá teszi. Úgy is tekinthetjük, hogy jóval szerencsésebb, mintha önt is folyton összekevernék számtalan másik Harival. Vagy épp Seldonnal, ami azt illeti.

Seldon közelebb húzta a székét Humminhoz; a fémlábak halkan megcsikordultak az enyhén ruganyos, kerámiabevonatos járólapokon.

– Ha már a közönséges dolgoknál tartunk, mit szól ehhez a külvilági ruhához, amit viselek? Eddig fel se merült bennem, hogy jobb lett volna beszereznem valami helyi öltözéket.

– Igen, vehetne valami helyi holmit – értett egyet Hummin, miközben visszafogott nemtetszéssel mérte végig Seldont.

– Holnap már indulok haza, azonkívül meg se nagyon engedhetem magamnak. A matematikusok olykor igen nagy számokkal dolgoznak, de a fizetésük sajnos sosem tükrözi ezt… Feltételezem, ön is matematikus, Hummin.

– Nem. Cseppet sem konyítok hozzá.

– Á, vagy úgy – nyugtázta Seldon kissé csalódottan. – Pedig azt mondta, az évtizedes konferencián látott.

– Csak nézőként voltam jelen. Újságíró vagyok. – Meglobogtatta a teleprintjeit, mintha egyszerre tudatára ébredt volna, mit szorongat a kezében, majd az egész csomót a kabátzsebébe tömte. – A helyi holohíradónak készítek anyagokat. – Majd elgondolkodva hozzátette: – Ami azt illeti, kezdek belefáradni.

– A munkába?

Hummin bólintott.

– Unom már, hogy annyi sületlenséget kell összegyűjtenem minden világról. Utálom, ahogy egyre mélyebbre süllyed a színvonal. – Majd magában latolgatva egy ötletet, Seldonra pillantott. – Olykor azonban felbukkan valami érdekes. Hallottam róla, hogy császári testőrök társaságában látták útban a palota kapuja felé. Árulja el, csak nem maga a császár fogadta önt?

Seldon arcáról lehervadt a mosoly. Lassan felelte:

– Ha így is lett volna, aligha beszélhetnék ilyesmiről a nyilvánosság előtt.

– Nem-nem, szó sincs nyilvánosságról. Ha még nem tudná, Seldon, hadd legyek én az első, aki felvilágosítja. A hírközlés nevű játék első számú szabálya, hogy soha semmi nem jelenhet meg a császárról vagy személyes környezetéről a hivatalosan kiadott közleményeken kívül. Ez persze öreg hiba, mivel így mindenféle szóbeszédek kapnak szárnyra, amik általában sokkal rosszabbak az igazságnál. De hát ez van, és kész.

– De ha nem közölheti le, barátom, akkor miért kérdi?

– Csak személyes kíváncsiságból. Higgye el, a munkám során sokkal több mindenről tudomást szerzek, mint ami valaha is adásba kerül… Várjon, hadd találjam ki. Nem követtem az értekezését, de ha jól értettem, a jövő megjósolásának lehetőségéről beszélt.

Seldon a fejét csóválta, és azt motyogta magában:

– Nagy hiba volt.

– Parancsol?

– Semmi.

– Nos, a jóslatok… a pontos előrejelzések… nyilván érdekelnék a császárt, vagy bárkit a kormányban, ezért úgy sejtem, hogy Cleon urunk, ezen a néven az első, erről faggatta, és megkérdezte, volna-e szíves beavatni őt néhány jóslatba.

– Erről nem kívánok beszélni – közölte Seldon hűvösen.

Hummin alig észrevehetően vállat vont.

– Gondolom, Eto Demerzel is jelen volt.

– Kicsoda?

– Még sosem hallott Eto Demerzelről?

– Nem, soha.

– Ő Cleon alteregója… Cleon esze… és egyesek szerint a gonosz szelleme. Sok mindennek nevezték már, ezeknél sértőbb jelzőkkel is. Biztosan ott kellett lennie valahol.

Seldon zavarodottnak tűnt.

– Nos, lehet, hogy nem látta, de legyen nyugodt, ott volt – biztosította Hummin. – És ha ő azt hiszi, hogy maga meg tudja jósolni a jövőt…

– Nem, nem tudom! – fakadt ki Seldon, hevesen rázva a fejét. – Ha odafigyelt volna az előadásomon, akkor tudná, hogy én csak egy elméleti lehetőségről beszéltem.

– Akárhogyan is, ha ő úgy véli, hogy maga képes előre megmondani, mi fog történni, akkor nem ereszti szabadon.

– Pedig elengedett. Hiszen itt vagyok.

– Ez még nem jelent semmit. Tudja, merre van, és később is mindig tudni fogja. És amikor csak akarja, elkapja önt, akárhol tartózkodjék is. Ha úgy dönt, hogy maga hasznukra válhat, akkor bármi áron kierőszakolja magából az együttműködést. Ha pedig veszélyesnek ítéli, akkor az életet szorítja ki magából.

– Mi az, talán meg akar félemlíteni? – meredt rá Seldon.

– Dehogyis. Csak figyelmeztetni próbálom.

– Nem hiszem el, amit állít.

– Valóban? Az imént valamire azt mondta, hiba volt. Arra gondolt talán, hogy hiba volt megtartani az előadását, mert az olyan kalamajkába keverte, amibe egyáltalán nem szeretne belekeveredni?

Seldon nyugtalanul beharapta az alsó ajkát. Ez a feltételezés túlságosan is közel járt az igazsághoz – és ez volt az a pillanat, amikor Seldon megérezte a betolakodók jelenlétét.

Nem vetettek árnyékot, ahhoz túlságosan is lágy és szórt volt a hely megvilágítása. Egyszerűen csak valami mozgást érzékelt a szeme sarkából… ami azután szinte azonnal abbamaradt.

A MENEKÜLÉS

A TRANTOR – …Az Első Galaktikus Birodalom fővárosa… I. Cleon uralkodása alatt már csak „alkonyati izzással” ragyogott. Látszólag mégis ekkor élte igazi virágkorát. Mintegy 200 millió négyzetkilométernyi szárazföldi területe fölé teljes egészében mesterséges kupola borult (kivéve a császári palota birtokát), alatta vég nélküli, egybefüggő város húzódott, amely a kontinentális talapzatok alá is mélyen benyúlt. A bolygó lakossága ekkor elérte a negyvenmilliárdot, és bár bőven látszottak a gyülekező problémák jelei (amelyek különösen visszatekintve tűntek nyilvánvalónak), azok, akik a Trantoron éltek, kétségtelenül még mindig a legendák Örök Világaként ünnepelték, és nem számítottak rá, hogy valaha is…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

6:

Seldon felnézett. Egy helyi fiatalember állt előtte, és derűsen megvető tekintettel nézett le rá. Mellette egy másik suhanc – nála talán valamivel fiatalabb. Mindketten tagbaszakadtak és erős kinézetűek.

Extrém trantori divat szerint öltöztek, legalábbis Seldon úgy ítélte az egymást bátran ütő színek, a széles, rojtos derékövek, széles karimájú kalapok, és az azokról a tarkójukra lelógó élénk rózsaszín szalagvégek láttán.

Seldon elég szórakoztatónak találta ezeket a maskarákat, és elmosolyodott.

Az előtte álló fiatalember felcsattant:

– Mit vigyorogsz, te szerencsétlen balfék?

Seldon figyelmen kívül hagyta a modortalan megszólítást, és szelíden válaszolt:

– Kérem, bocsássa meg, hogy elmosolyodtam. Csupán a viseletén mulattam.

– A viseletemen? Mert, mi van vele? Egyébként is, rajtad meg mi a fene lóg? Te ruhának mered nevezni ezt a borzalmas selejtet? – Előrenyúlt, és ujjával megfricskázta a hajtókát Seldon kabátján, amely maga Seldon szerint is gyalázatosan nehéz, ormótlan és lehangoló volt a jövevények élénk és vidám színkavalkádjához képest.

– Attól tartok, ez a külvilági öltözékem – mentegetőzött Seldon. – Nincs nálam semmi más.

Nem tudta nem észrevenni, hogy az apró parkban üldögélő többi ember közben felszedelőzködött, és sietve elkotródtak. Mint, aki bajt szimatol, és nem szeretne a közelben maradni. Seldon azon tűnődött, hogy újdonsült barátja, ez a Hummin is le akar-e lépni, de úgy érezte, meggondolatlanság lenne elfordítani a tekintetét a kötekedő fiatalemberről. Kissé hátrébb billentette a székét.

– Te külvilági vagy? – kérdezte kihívóan a suhanc.

– Így igaz. Evégett ilyen a ruhám.

– Evégett? Ez meg miféle szó? Külvilági?

– Úgy értettem, hogy ezért találja olyan furcsának a ruhámat. Látogatóban vagyok itt.

– Melyik bolygóról?

– A Heliconról.

A fiatalember összevonta a szemöldökét.

– Még sosem hallottam róla.

– Nem túl nagy bolygó.

– Miért nem húzol vissza oda?

– Szándékomban áll. Holnap indulok.

– Hamarabb! Most rögtön!

A legény a társára sandított. Seldon követte a tekintetét, és megpillantotta Hummint.

Ő a helyén maradt, viszont rajtuk, négyükön kívül mostanra teljesen kiürült a kis park.

– Úgy gondoltam, a mai napot városnézéssel töltöm – felelte Seldon.

– Nem. Nem fogod, csávókám. Szépen hazamész, most rögtön.

Seldon elmosolyodott.

– Bocsánat. De nem fogok.

– Neked tetszik a gönce, Marbie? – fordult a suhanc a társához.

Marbie most szólalt meg először.

– Nem. Undorító. A gyomrom is felfordul tőle.

– Nem hagyhatjuk, hogy szabadon mászkáljon, mások meg rosszul legyenek a szánalmas látványától, Marbie. Nem tenne jót az egészségüknek.

– Nem, Alem, semmiképp – helyeselt Marbie.

Alem elvigyorodott.

– Na hát. Hallottad, mit mondott Marbie.

Ekkor megszólalt Hummin.

– Na jó, ide figyeljetek, Alem és Marbie, vagy akárhogy is hívnak titeket. Kiszórakoztátok magatokat. Most már húzzatok el innen.

Alem, aki eddig kissé Seldon felé hajolt, erre kiegyenesedett, és megfordult.

– Te meg ki a fene vagy?

– Ahhoz semmi közöd! – csattant fel Hummin.

– Trantori vagy? – firtatta Alem.

– Ahhoz sincs semmi közöd.

Alem homloka ráncba szaladt.

– Az öltözéked trantori. Tőled nem akarunk semmit, úgyhogy tűnj el, és ne ártsd bele magad.

– Itt maradok. Ami azt jelenti, hogy ketten vagyunk kettő ellen. Ez nem a megszokott harci felállásotok. Miért nem léptek le, és hívtok még néhány cimborát, hogy elbánhassatok mindkettőnkkel?

– Szerintem tényleg okosabb lenne, ha most elmenne, Hummin, amíg még tud. Nagyon kedves, hogy próbál megvédeni, de nem szeretném, ha bármi baja esne.

– Ezek nem veszélyes alakok, Seldon. Csak félnótás talpnyalók.

– Talpnyalók?! – A szó a jelek szerint felbőszítette Alemet; Seldon gyanította, hogy bizonyára sértőbb jelentéssel bír itt a Trantoron, mint náluk, a Heliconon.

– Figyu, Marbie – morogta Alem. – Te intézd el azt a másik anyaszomorítót, én meg leszaggatom a ruhát erről a Seldonról. Ő kell nekünk. Na szóval…

Két kézzel hirtelen lecsapott, hogy megmarkolja Seldon kabátjának hajtókáját, és talpra rántsa őt. Seldon ebben a pillanatban – úgy tűnt, ösztönösen – ellökte magát, és a széke hátrabillent. Fürgén megragadta a feléje nyúló kezeket. A lába felfelé lendült, a széke pedig hanyatt vágódott.

Alem nagy ívben átrepült a feje fölött, közben megfordult a levegőben, és vállával és nyakával keményen a földbe csapódott Seldon mögött.

Seldon csavart egyet a testén, ahogy a széke felborult, oldalra bukfencezett, gyorsan talpon termett, és lebámult Alemre, majd szúrós tekintettel Marbie-t kereste.

Alem mozdulatlanul feküdt a földön, arca eltorzult a fájdalomtól. Két hüvelykujja csúnyán kificamodott, pokoli fájdalmat érzett az ágyékában, és keményen beütötte a hátgerincét.

Hummin ezalatt bal karjával hátulról átkulcsolta Marbie nyakát, közben jobbjával kegyetlen szögben hátrafeszítette a siheder jobb kezét. Marbie elvörösödött képpel, ám hasztalan küzdött, hogy levegőhöz jusson. Apró lézerbetétes kés csillant mellettük a földön.

Hummin enyhített kicsit a szorításán, és őszinte aggodalommal a hangjában megjegyezte:

– Csúnyán ellátta a baját.

– Magam is attól tartok – értett egyet Seldon. – Ha picit rosszabbul esik, a nyakát is kitörhette volna.

– Miféle matematikus maga? – kérdezte Hummin.

– Heliconi. – Lehajolt, és kézbe vette a kést, majd tüzetesen szemügyre vette. – Förtelmes, és halálos szerszám.

– Egy közönséges penge is megtenné, amihez nem kell áramforrás – jegyezte meg Hummin. – De hagyjuk ezt a két suhancot, hadd menjenek. Nem hinném, hogy folytatni akarnák a dolgot.

Azzal eleresztette Marbie-t, aki megdörzsölte előbb a vállát, majd a nyakát. Még mindig levegő után kapkodott, és gyűlölködve meredt a két férfira.

– Jobban teszitek, ha gyorsan elhúzzátok a csíkot! – szólt rájuk Hummin élesen. – Máskülönben tanúskodnunk kell ellenetek testi sértés és gyilkossági kísérlet miatt. Ez a kés itt biztosan visszanyomozható hozzátok.

Seldon és Hummin némán figyelte, ahogy Marbie talpra rángatja Alemet, majd segít neki eltántorogni, még mindig kétrét görnyedve a fájdalomtól. Néhányszor még visszasandítottak rájuk, de Seldon és Hummin egykedvűen figyelték őket.

Seldon kinyújtotta a kezét.

– Hogy köszönhetem meg, amiért a segítségére sietett egy idegennek két támadóval szemben? Kétlem, hogy egymagam el tudtam volna bánni mindkettővel.

Hummin szabadkozva feltartotta a kezét.

– Én nem féltem tőlük. Ezek csak hitvány utcai bunyósok. Elég volt megszorongatnom őket egy kicsit. Meg persze magának.

– Elég halálosnak tűnt a szorítása – merengett Seldon.

Hummin vállat vont, majd kezet nyújtott.

– Úgy láttam, a tiéd se kutya, barátom – váltott tegezésre, majd ugyanabban a hangnemben így folytatta: – Gyerünk, jobb lesz, ha eltűnünk innen. Ne vesztegessük az időt.

– Miért kell eltűnnünk? – kérdezte Seldon. – Tán attól tartasz, hogy azok ketten visszajönnek?

– Kizárt. Viszont a bátor emberek közül, akik olyan sietősen elhúztak a parkból, csak hogy megkíméljék magukat egy kellemetlen helyzettől, valaki lehet, hogy riasztotta azóta a rendőrséget.

– Nem baj. Tudjuk a huligánok nevét. És elég pontos leírást adhatunk róluk.

– Leírást, róluk? Miért akarná őket elkapni a rendőrség?

– De hát nekünk támadtak…

– Ne légy naiv. Rajtunk egy karcolás sem esett. Ők meg valószínűleg kórházi ellátásra szorulnak. Különösen az az Alem. Minket helyeznének vád alá.

– De hát ez képtelenség. Azok az emberek tanúsíthatják, hogy…

– Senkit nem hívnának tanúskodni. Seldon, értsd meg végre. Azok ketten teutánad jöttek… kifejezetten téged kerestek. Elmondták nekik, hogy heliconi ruhát viselsz, és bizonyára pontosan leírták nekik a külsődet. Talán még egy holoképet is mutattak rólad. Gyanítom, azok küldték őket, akik történetesen a rendőrséget is irányítják, úgyhogy még egyszer mondom, ne vesztegessük az időt.

Hummin megragadta Seldon karját, és sietve elindult. Seldonnak azzal kellett szembesülnie, hogy képtelen kiszabadulni a férfi vasmarkú szorításából, és úgy érezve magát, mint egy tehetetlen gyerek egy indulatos dada kezei között, kényszerűen követte őt.

Sietve behúzódtak egy árkád alá, és mielőtt még Seldon szeme hozzászokhatott volna a gyengébb világításhoz, már hallották is, amint egy gépjármű csikorogva lefékez mögöttük.

– Már itt is vannak – mormolta Hummin. – Gyorsabban, Seldon! – Felszökkentek egy mozgójárdára, és pillanatok alatt belevesztek a tömegbe.

7:

Seldon próbálta meggyőzni Hummint, hogy vigye vissza őt a hotelszobájába, de Hummin hallani sem akart róla.

– Megőrültél? – sziszegte suttogva. – Már ott várnak rád.

– De minden holmim is ott vár.

– Akkor még várniuk kell.

Kisvártatva egy kellemes lakóházhoz értek, és Seldon egy kis szobában találta magát, amely (amennyire ő meg tudta állapítani) akárhol lehetett. Körbenézett az egyszobás garzonlakásban. A hely nagy részét elfoglalta egy szék és asztal, egy ágy, meg egy számítógép-terminál. Semmiféle étkezőhelyet vagy mosdókagylót nem látott, de Hummin eligazította őt a folyosó végén nyíló közös mosdóhelyiség felé. Valaki belépett, mielőtt még Seldon végzett volna a dolgával. Csak egyetlen futó, kíváncsi pillantást vetett rá, azt is inkább Seldon öltözékére, mint őrá, majd félrefordította a tekintetét.

Seldon megemlítette ezt Humminnak, aki a fejét csóválta.

– Meg kell szabadulnunk a ruháidtól. Nagy kár, hogy a Heliconon ennyire ódivatúan öltöztök.

– Áruld el, Hummin, mennyi írható mindebből az élénk képzeleted számlájára? – kérdezte Seldon türelmetlenül. – Már félig-meddig engem is meggyőztél, de közben lehet, hogy az egész csupán…

– A „paranoia” szót keresed?

– Jól van, igen, azt. Lehet, hogy csak a te paranoid képzeleted járatja velünk a bolondját.

– Gondold már végig! – kérte Hummin. – Nem tudom matematikai érvekkel alátámasztani, de láttad a császárt. Ne is tagadd. Akart tőled valamit, és te nem adtad meg neki. Ezt is hiába tagadod. Gyanítom, hogy a jövő részletei érdekelték, te pedig visszautasítottad őt. Demerzel talán azt hiszi, hogy csak úgy teszel, mintha nem lennének a kezedben a részletek; mintha direkt kivárnál, hátha valaki magasabb árat kínál érte egy titkos licitharcban. Ki tudja? Megmondtam már: ha Demerzel akar téged, akkor úgyis elkap, akárhol vagy. Már azelőtt elmondtam, hogy az a két tökkelütött megjelent volna a színen. Én újságíró vagyok, és trantori polgár. Hidd el, pontosan tudom, hogy mennek itt a dolgok. Alemnek kicsúszott a száján: „Ő kell nekünk.” Emlékszel?

– Történetesen igen – felelte Seldon.

– Az ő számára én csak a „másik anyaszomorító” voltam, akit távol kellett tartani, miközben nekilátott az igazi feladatnak, és rád támadt.

Hummin leült a székbe, és az ágyra mutatott.

– Nyújtózz el, Seldon. Helyezkedj el kényelmesen. Akárki küldte is rád ezt a két alakot, bár véleményem szerint biztosan Demerzel volt, másokat is küldhet, úgyhogy először is meg kell szabadulnunk a ruháidtól. Szerintem bármely más heliconi, akit ebben a szektorban elkapnak a saját világa ruházatában, szorult helyzetben lesz mindaddig, amíg be nem bizonyítja, hogy ő nem azonos veled.

– Jaj, ne már!

– Komolyan mondom. Le kell venned ezt a ruhát, és majd atomizáltatjuk… már ha sikerül elég közel jutnunk egy hulladékmegsemmisítő egységhez anélkül, hogy észrevennének. És mielőtt ezt tesszük, szereznem kell neked egy megfelelő trantori öltözéket. Alacsonyabb vagy nálam, ezt figyelembe veszem. Nem számít, ha nem illik rád pontosan…

Seldon tagadóan rázta a fejét.

– Nincs rá pénzem, hogy kifizessem. Legalábbis nálam nincs pénz. Ami kevéske kreditet hoztam, azt a hotel széfjébe tettem.

– Emiatt majd ráérünk máskor aggódni. Egyelőre itt kell maradnod egy-két órát, amíg én megyek, és megszerzem neked a szükséges ruhákat.

Seldon széttárta a kezét, és megadóan sóhajtott.

– Rendben. Ha ez ennyire fontos neked, itt maradok.

– De ugye nem próbálsz visszajutni a szállodádba? Becsületszavadra?

– Matematikusszavamra. De nagyon kínos nekem, hogy ennyi gondot veszel a nyakadba miattam. Ráadásul költségekbe vered magad. Végül is, a Demerzelről hallott összes szöveg ellenére nem igazán akartak ők bántani vagy elhurcolni. Csak azzal fenyegetőztek, hogy letépik rólam a ruhát.

– Nem csak azzal. Ki is akartak vinni az űrrepülőtérre, hogy felrakjanak egy Heliconra induló hiperűrhajóra.

– Az csak egy ostoba fenyegetés volt, nem kell komolyan venni.

– Miért nem?

– Amúgy is visszamegyek a Heliconra. Elmondtam nekik, hogy holnap indulok.

– És még mindig azt tervezed, hogy holnap indulsz? – kérdezte Hummin.

– Persze. Miért?

– Rendkívül nyomós okai vannak, hogy miért ne menj.

Seldon egyszerre feldühödött.

– Ugyan már, Hummin! Nem játszom tovább ezt a játékot. Végeztem az itteni dolgommal, és haza akarok menni. A jegyem ott vár a hotelszobámban. Máskülönben megpróbálnám becserélni őket egy mai járatra. Komolyan mondom.

– Nem mehetsz vissza a Heliconra.

Seldon elvörösödött.

– Miért nem? Ott is várnak rám?

Hummin bólintott.

– Ne légy dühös, Seldon. Igen, már ott fognak várni rád. Hallgass ide. Ha most visszamész a Heliconra, ennyi erővel Demerzel foglya is lehetnél. A Helicon egy jó és biztos birodalmi terület. Történt valaha is, hogy a Helicon fellázadt, vagy egy császárellenes erő zászlaja mögé állt volna?

– Nem, soha, méghozzá jó okkal. Nagyobb bolygóvilágok veszik körül. A birodalmi békétől függ a biztonsága.

– Pontosan! Ezért a Heliconon állomásozó birodalmi erők joggal számíthatnak a helyi kormány teljes együttműködésére. Minden pillanatban folyamatos megfigyelés alatt állnál. Demerzel bármikor magához rendelhetne, amikor csak akar. És erről még csak tudomásod sem lenne, ha én most nem figyelmeztetnélek rá, hanem nyugodtan és nyíltan dolgoznál tovább, hamis biztonságérzettel telve.

– Ez egyszerűen nevetséges. Ha a Heliconon akarna tudni engem, miért nem hagyott egyszerűen békén? Hiszen amúgy is azt terveztem, hogy holnap visszamegyek oda. Miért akarta volna rám küldeni azt a két gengszterpalántát, csak hogy pár órával megsürgesse a dolgot, és megkockáztassa, hogy ezzel óvatosságra késztet?

– Miért kellene azt hinnie, hogy felkelti a gyanakvásod? Hiszen nem tudta, hogy melletted leszek, és megosztom veled mindazt, amit te csak az én paranoiámnak tartasz.

– De ha el is tekintünk attól a kérdéstől, hogy esetleg figyelmeztet, mire lett volna jó ez a nagy felhajtás, csak hogy pár órával megsürgessen?

– Talán mert épp attól tartott, hogy meggondolod magad.

– Igazán? És hová mennék, ha nem haza? Ha tényleg bármikor elfogathat a Heliconon, ugyanezt bárhol másutt is megteheti, nem? Rám találhatna… akár az Anakreónon, jó tízezer parszekkel távolabb, ha netán a fejembe venném, hogy odamegyek. Mit számít a távolság egy hipertéri űrhajónak? Még ha találnék is egy olyan világot, amely nem hódolt úgy be a birodalmi erőknek, mint a Helicon, melyik világ lázad ellene nyíltan? A Birodalomban béke uralkodik. Habár egyes világokon ma is neheztelnek a múlt igazságtalanságai miatt, egyik sem fog nyíltan szembeszállni a fegyveres császári erőkkel csak azért, hogy engem megvédjen. Ráadásul a Heliconon kívül sehol másutt nem lennék helybéli állampolgár, így az ottaniak még csak elvi kérdést sem csinálnának abból, hogy segítsenek távol tartani a Birodalmat.

Hummin türelmesen hallgatta, aprókat biccentett, de ugyanolyan komoly és rendíthetetlen maradt, mint eddig.

– Mindaz, amit elmondtál, igaz – szólalt meg végül. – De van egy világ, amely valójában nem áll a császár teljes irányítása alatt. Szerintem pont ez az, ami aggasztja Demerzelt.

Seldon eltöprengett, gondolatban átfutott a közelmúlt eseményein, és azon kapta magát, hogy nem tud megnevezni egyetlen olyan világot sem, ahol a császári erők tehetetlenek lennének.

– Melyik az a világ? – kérdezte végül.

– Most is ott vagy – felelte Hummin. – Úgy hiszem, épp ez teszi olyan veszélyessé a helyzetedet Demerzel szemében. Nem annyira amiatt aggódik, hogy visszakerülj a Heliconra; sokkal inkább azt szeretné, hogy távozz a Trantorról, mielőtt még bármilyen okból felmerülne benned, hogy itt maradj, akár csak turistamániából.

A két férfi egy darabig csendben ült.

– Még hogy a Trantor! – fakadt ki végül cinikusan Seldon. – Az egész Birodalom fővárosa, a körülötte keringő űrállomással, rajta a birodalmi flotta első számú bázisával, ahol az egész hadsereg legjobb taktikai egységeit szállásolták el? Ha úgy hiszed, hogy a Trantor az a biztonságos világ, amiről beszélsz, akkor nemcsak paranoiás vagy, de egyenesen téveszmés.

– Nem! Te külvilági vagy, Seldon. Nem tudod, milyenek a trantori viszonyok. Negyvenmilliárd ember él itt. Olyan világ is csak kevés van, ahol a lakosság száma ennek a tizede. Elképzelhetetlen technológiai és kulturális összetettség található ezen a bolygón. Mi most a Császári szektorban tartózkodunk, ahol a legmagasabb az életszínvonal az egész Galaxisban, és teljes egészében a császári tisztviselők lakják. A bolygó más területein azonban még összesen több mint nyolcszáz további szektor is létezik, amelyek némelyikének szubkultúrája gyökeresen eltér az ittenitől, és a többségük érinthetetlen a császári erők számára.

– Miért az?

– A Birodalom nem léphet fel komoly erőszakkal a Trantor ellen. Ha így tenne, szükségszerűen megzavarná annak a technológiának valamely aspektusát, amely zavartalanságától az egész bolygó működése függ. Ez a technológia olyannyira átsző itt mindent, hogy ha az egyik összekapcsolódó rendszer összeroppan, azzal az egész megbénul. Hidd el nekem, Seldon, mi itt a Trantoron közvetlen tanúi lehetünk, mi történik, amikor egy földrengést nem sikerül időben letompítani, egy vulkánkitörést biztonságosan elvezetni, egy vihart hatástalanítani, vagy ha egyszerűen csak valami emberi mulasztás elkerüli a figyelmünket. Olyankor az egész bolygó meginog, és minden erőfeszítésünkre szükség van az egyensúly mielőbbi helyreállításához.

– Még sosem hallottam ilyesmiről.

Hummin arcán futó mosoly villant át.

– Persze hogy nem. Mit gondolsz, a Birodalom világgá kürtölné a központi planéta ilyen komoly gyengeségét? Én azonban újságíróként akkor is tudom, mi történik, amikor a külső világok nem; még amikor maga a trantori lakosság jó része sem sejt semmit, mert a császári nyomásnak az áll az érdekében, hogy eltussoljon bizonyos eseményeket. Higgy nekem! A császár jól tudja, és Eto Demerzel is, még ha te nem is vagy még tisztában ezzel, hogy a Trantor életének megzavarása az egész Birodalom vesztét okozhatja.

– Akkor hát azt javaslod, hogy épp ezért maradjak a Trantoron?

– Igen. Én el tudlak vinni egy olyan helyre itt a Trantoron, ahol abszolút biztonságban leszel Demerzeltől. És ehhez nem kell megváltoztatnod a neved, teljesen nyíltan tevékenykedhetsz, és mégsem tud majd hozzád sem érni. Szerintem ezért akart akár erőszakkal is mielőbb eltávolíttatni a Trantorról. És ha a sors különös fordulata révén nem futunk össze, és ha nem tudod ilyen meglepően jól megvédeni magad, akkor sikerrel is járt volna a terve.

– De meddig kell itt maradnom a Trantoron?

– Ameddig a biztonságod megkívánja, Seldon. Az is lehet, hogy egészen az életed végéig.

8:

Hari Seldon megnézte a róla készült, Hummin projektora által kivetített hologramot. Drámaibb hatású és hasznosabb eszköz volt bármilyen tükörnél. Valójában, mintha egyszerre két példány létezett volna belőle a szobában.

Seldon szemügyre vette új tunikája ujját. Heliconi vérmérséklete miatt szerette volna, ha a színei kevésbé élénkek, ugyanakkor hálás volt, hogy Hummin még így is lágyabb színeket választott az ezen a világon megszokott viseletnél. (Seldonnak eszébe jutott, miféle maskarát látott két támadóján, és magában megborzongott.)

– Feltételezem, ezt a kalapot is hordanom kell – jegyezte meg.

– A Császári szektorban igen. A fedetlen fő itt alacsony származásra utal. Más szektorokban mások a szabályok.

Seldon felsóhajtott. A kerek kalap puha anyagból készült, és amikor felvette, tökéletesen a feje köré simult. Szabályos karimája körben ugyanolyan egyenletesen széles volt, azonban jóval keskenyebb, mint amilyet a támadói viseltek. Seldon csak akkor vigasztalódott meg némileg, amikor észrevette, hogy ha felveszi a kalapot, a karimája igen elegánsan meggörbül.

– Nincs rajta rögzítőszíj.

– Persze hogy nincs. Az a fiatal ficsúrok menő divatja.

– Fiatal kicsodák?

– A ficsúrok főleg azért vesznek fel bizonyos holmikat, hogy megbotránkoztassanak vele másokat. Biztos, hogy nálatok, a Heliconon is vannak ilyen alakok.

Seldon megvetően felhorkant.

– Nálunk olyanok vannak, akik az egyik oldalon vállig érő hajat növesztenek, a másik oldalon meg kopaszra borotválják a fejüket. – Elnevette magát, ahogy felidézte magában a látványt.

Hummin szája halvány mosolyra húzódott.

– Képzelem, milyen kivételesen rondák lehetnek.

– Még ennél is rosszabb a helyzet. Vannak balosok és jobbosok, és mindkettő rendkívül bántónak találja a másik változatot. A két csoport gyakran utcai verekedésbe keveredik egymással.

– Akkor azt hiszem, el tudod viselni a kalapot, különösen így, állszíj nélkül.

– Majd hozzászokom – bólintott Seldon.

– Persze ez is magára vonz majd némi figyelmet. Egyrészt visszafogott, és azt a benyomást kelti, mintha gyászolnál valakit. És nem illik rád pontosan. Másrészt, szinte ordít rólad, hogy feszengve viseled. Viszont nem sokáig maradunk a Császári szektorban. Na, eleget láttál? – Azzal a hologram villant egyet, és kialudt.

– Mennyibe fájt ez neked? – kérdezte Seldon.

– Mit számít az?

– Zavar, hogy az adósod vagyok.

– Ne aggódj emiatt. Én döntöttem így. De már épp eleget időztünk itt. Biztos vagyok benne, hogy pontos személyleírást adtak rólam. Lenyomoznak, és idejönnek.

– Ebben az esetben mellékes, hogy mennyi pénzt szórtál rám – mondta Seldon. – Hiszen saját magadat is veszélybe sodrod miattam!

– Tudom. De szabadon döntöttem így, és tudok vigyázni magamra.

– De miért…

– Majd később megbeszéljük, miért. Egyébként elhamvasztottam a ruhádat, és nem hiszem, hogy bárki meglátott. Persze egy pillanatra megugrott az energiafogyasztás, és ezt sajnos feljegyzik. Valaki lehet, hogy az alapján kikövetkezteti, mi történt; elég nehéz elrejteni bármit, amit teszel, ha elég élesek a téged fürkésző szemek és elmék. De reménykedjünk, hogy már biztonságban leszünk, mire sikerül minden részletet összerakniuk.

9:

A gyalogjárókat, amelyeken haladtak, lágy, sárga fény világította meg. Hummin éber tekintete folyton ide-oda villant, és ügyelt rá, hogy tartsa a tömeg tempóját; nem haladtak gyorsabban, de nem is maradtak le. Közben folyamatosan társalgott mindenféle közömbös témáról.

Seldon túl ideges volt, hogy követni tudja a példáját.

– Úgy tűnik, jó sokat kell itt kutyagolni – jegyezte meg végül. – Mindkét irányban végeláthatatlan sorok haladnak, és az átkelőhelyeken is.

– Miért ne? – kérdezte Hummin. – A séta még mindig a legjobb rövid távú közlekedési mód. A legkényelmesebb, a legolcsóbb, ráadásul a legegészségesebb is. Ezen a technológiai fejlesztések akárhány éve sem változtat. Csak nincs akrofóbiád, Seldon?

Seldon kihajolt a tőle jobbra húzódó korláton, és lepillantott a mély, meredek aknába, amely elválasztotta a két ellentétes irányba futó és szabályos térközönként átjárókkal összekapcsolt párhuzamos járdát. Enyhén megborzongott a látványtól.

– Ha a magasságtól való félelemre célzol, a válaszom: nincs. Rendes körülmények között legalábbis. De bevallom, itt nem túl kellemes lenézni. Milyen mély?

– Azt hiszem, ezen a ponton talán negyven-ötven emelet. Az efféle igen gyakori a Császári szektorban, meg még néhány erősen fejlett régióban. A legtöbb helyen azonban a talajszintnek tekinthető magasságban közlekednek a gyalogosok.

– Képzelem, hogy ez csak bátorítja az öngyilkossági kísérleteket.

– Nem igazán. Arra léteznek jóval könnyebb megoldások is. Azonkívül az öngyilkosság nem jelent szociális szégyenbélyeget itt a Trantoron. Az ember többféle bevett módon is véget vethet az életének a külön e célra létrehozott központokban, ha előtte hajlandó részt venni valamiféle pszichoterápiás kezelésen. Persze, ami azt illeti, hébe-hóba előfordulnak balesetek, de nem ezért kérdeztelek az akrofóbiáról. Egy taxiállomás felé tartunk, ahol ismernek, és tudják rólam, hogy újságíró vagyok. Néha teszek nekik egy-egy szívességet, viszonzásul pedig ők is nekem, ha úgy hozza a helyzet. Például, „elfelejtenek” regisztrálni, és nem jegyzik fel, ha nem egyedül vagyok. Persze ezért külön prémiumot fizetek, és természetesen, ha Demerzel emberei keményebben megszorongatnák őket, akkor kénytelenek volnának bevallani az igazságot, de nyilván a hanyag nyilvántartás számlájára írnák a mulasztásukat. Mindez viszont jelentős időt vehet igénybe.

– És hogy jön ide az akrofóbia?

– Úgy, hogy sokkal hamarabb odaérhetünk, ha graviliftet használunk. Nem sok ember él a lehetőséggel, és őszintén bevallom, magam sem repesek az ötlettől, de ha úgy érzed, hogy el tudnád viselni, akkor jobban tesszük, ha bevállaljuk.

– Mi az a gravilift?

– Még kísérleti stádiumban van. Eljöhet az idő, amikor széleskörűen elterjed az egész Trantoron… Feltéve persze, ha elég ember számára válik pszichológiailag elfogadhatóvá a használata. Akkor talán majd más világokra is eljut. Valójában ez úgyszólván egy liftakna, liftfülke nélkül. Csak belépünk az üres térbe, és az antigravitációs mező hatására lassan lesüllyedünk vagy felemelkedünk. Mindeddig nagyjából ez az egyetlen terület, ahol a gyakorlatban is használjuk az antigravitációt, jórészt azért, mert ez a lehető legegyszerűbb alkalmazási módja.

– Mi történik, ha épp akkor lesz áramkimaradás, miközben benne mozgunk?

– Pontosan az, amire gondolsz. Lezuhanunk, és hacsak nem vagyunk eleve elég közel az akna aljához, meghalunk. De még nem hallottam, hogy bármi ilyesmi történt volna, és hidd el, tudnék róla, ha mégis lenne rá precedens. Lehet, hogy biztonsági okokból nem közölhetjük le a hírekben az ilyesmit… mindig erre hivatkozva tussolják el a rossz híreket… de előttem nincs titok. Mindjárt ott is vagyunk. Ha úgy érzed, nem fog menni, akkor nem erőltetjük; de a folyosókon lassú és fáradságos a haladás, és azokat sokan émelyítőnek találják egy idő után.

Hummin befordult egy átjárónál, és bejutottak egy nagy alkóvba, ahol férfiak és nők álltak sorba, néhányan közülük gyerekekkel.

– Erről semmit nem hallottam otthon – jegyezte meg Seldon halkan. – Persze a mi hírcsatornánk szörnyen korlátozott, szinte csak helyi hírekről tudósít, de az ember mégis azt hinné, hogy legalább megemlítik, ha létezik ilyesmi.

– Ez egyelőre még szigorúan kísérleti fázisban van, és kizárólag a Császári szektorban működik – magyarázta Hummin. – Több energiát emészt fel, mint amennyit ér a dolog, úgyhogy a kormány jelenleg nem töri magát, hogy nagydobra verje. Az öreg császár, VI. Stanel… tudod, a Cleont megelőző uralkodó, aki mindenkit ámulatba ejtett azzal, hogy az ágyában halt meg végelgyengülésben… szóval ő ragaszkodott hozzá, hogy telepítsék néhány helyen. Azt akarta, hogy az ő nevéhez társuljon az antigravitáció. Azt beszélik, azért, mert aggasztotta, milyen szerepet kap a történelemben, amint az a különösebb vívmányok nélküli öregemberekkel igen gyakran megesik. Mint mondtam, ez a technológia idővel talán elterjed, másrészt viszont az is könnyen lehet, hogy soha nem sül ki belőle semmi több a graviliftnél.

– Miért, mit szerettek volna még kihozni belőle? – érdeklődött Seldon.

– Például az antigravitációs űrrepülést. Ehhez azonban még jó néhány tudományos áttörésre lenne szükség, és amennyire én tudom, a legtöbb fizikus szilárdan meg van róla győződve, hogy esélytelen a dolog. Másrészt viszont a legtöbben ugyanezt hitték még a graviliftek működéséről is.

A sor gyorsan fogyatkozott előttük, és Seldon kisvártatva azon kapta magát, hogy Humminnal együtt a járda szélén áll, és nagy nyílás tátong előtte. A lyuk felett enyhén csillogott a levegő. Automatikusan előrenyújtotta a kezét, és apró áramütést érzett. Nem fájt, de gyorsan visszarántotta a kezét.

Hummin felnyögött.

– Elemi óvintézkedés, nehogy bárki véletlenül lelépjen a széléről, mielőtt aktiválta volna a vezérlést. – Bepötyögött néhány számot a vezérlőpanelen, mire az addigi finom csillogás elenyészett.

Seldon a perem fölé hajolva lekandikált a mély aknába.

– Lehet, hogy jobbnak vagy könnyebbnek találod a dolgot, ha belém karolsz, és lehunyod a szemed. Az egész csak pár másodpercig fog tartani.

Valójában nem hagyott Seldonnak választási lehetőséget. Karon fogta, és ismét nem volt menekvés az acélos szorításából. Hummin belépett a semmibe, Seldon pedig (aki szégyellte, de nem tudott visszatartani egy halk, ijedt nyikkanást) utánatántorodott.

Szorosan lehunyta a szemét, és nem fogta el semmilyen zuhanásérzet, még légmozgást sem érzékelt. Eltelt pár másodperc, aztán előrehúzták. Kissé megbotlott, majd visszanyerte az egyensúlyát, és ismét szilárd talajt érzett a lába alatt.

Kinyitotta a szemét.

– Sikerült?

– Nem haltunk meg – jegyezte meg Hummin szárazon, majd elindult, és szorításával arra kényszerítette Seldont, hogy kövesse őt.

– Úgy értem, sikerült a megfelelő szintre érkeznünk?

– Persze.

– Mi történt volna, ha mi lefelé esünk, valaki más meg felfelé emelkedik?

– Két külön sáv van az aknában. Az egyikben mindenki ugyanolyan sebességgel süllyed, a másikban mindenki ugyanolyan sebességgel emelkedik. Az akna csak akkor nyílik meg, ha tíz méteren belül nem tartózkodik benne senki más. Ha minden jól működik, elvileg nincs semmi esélye az összeütközésnek.

– Nem éreztem semmit.

– Miért kellett volna bármit is érezned? Nem gyorsultunk. Az első tizedmásodperc alatt állandó sebességet értünk el, és a minket közvetlenül körülvevő levegő ugyanolyan gyorsan mozgott lefelé.

– Bámulatos.

– Az bizony. De cseppet sem gazdaságos. És a jelek szerint nincs rá komoly igény, hogy növeljék az eljárás hatékonyságát, és ezzel kifizetődővé tegyék. Mindenütt ugyanazt szajkózzák: „Nem tudjuk megcsinálni. Nem lehetséges.” Ez vonatkozik itt mindenre. – Hummin dühösen vállat vont. – De megérkeztünk a taxiállomásra. Na, haladjunk!

10:

Seldon próbált minél kisebb feltűnést kelteni a légitaxi-kölcsönző állomáson, de nem sok sikerrel. Látványosan igyekezett észrevétlen maradni – folyton odébb somfordált, elfordította a tekintetét mindenkiről, aki szembejött vele, és túlzott érdeklődéssel mustrálta a járműveket –, amivel persze csak még inkább magára vonta a figyelmet. Pedig csupán annyit kellett volna tennie, hogy úgy viselkedik, mint bármely ártatlan, normális ember.

De mit jelentett itt a normális viselkedés? Kényelmetlenül érezte magát az új ruhájában. Nem voltak rajta zsebek, így nem tudta hová dugni a kezét. Az öve két oldaláról lelógó erszények pedig még jobban zavarták, mert mozgás közben folyton nekiütődtek a lábának, így állandóan úgy érezte, mintha valaki bökdösné őt.

Megpróbálta szemügyre venni a mellettük elhaladó nőket. Ők nem hordtak ilyen erszényeket, legalábbis lelógókat nem. Viszont apró dobozszerű tárgyakat igen, amiket olykor a csípőjük valamelyik oldalához rögzítettek egy számára kivehetetlen eszközzel. Biztosan álmágneses módszerrel, döntötte el magában. Az öltözékük nem sok mindent tárt fel az alakjukból, amit sajnálkozva vett tudomásul. Kacér dekoltázsnak végképp nem látta semmi nyomát, noha egyik-másik ruhát mintha direkt úgy tervezték volna, hogy kihangsúlyozza a hátsójukat.

Hummin eközben gyorsan és ügyesen elintézett mindent; majd miután kifizette a szükséges krediteket, visszatért a szupravezető kerámialapocskával, amely afféle slusszkulcsként aktivált egy adott légitaxit.

– Szállj be, Seldon – kérte Hummin, és egy apró, kétüléses jármű felé intett.

– Alá kellett írnod a neved, Hummin? – kérdezte Seldon.

– Természetesen nem. Jól ismernek már errefelé, és nem ragaszkodnak a formaságokhoz.

– Szerinted mit gondolnak, mit művelsz?

– Nem kérdezősködtek, én pedig nem mondtam semmit. – Beillesztette a kártyát a nyílásába, és Seldon enyhe vibrációt érzett, ahogy a légitaxi életre kelt.

– A D-7 felé tartunk – közölte Hummin társalkodó stílusban.

Seldon nem tudta, mi az a D-7, de feltételezte, hogy valami útvonal kódja lehet.

A légitaxi a többi jármű között kanyarogva utat talált magának, végül rátért egy sima, enyhén emelkedő útszakaszra, és felgyorsult. Majd enyhe zökkenéssel felemelkedett a levegőbe.

Seldon – akit automatikusan becsatolt egy biztonsági öv – érezte, hogy a teste az ülésbe préselődik, majd nekifeszül a hevedernek.

– Ez nem olyan érzés volt, mint az antigravitáció – állapította meg.

– Mert nem is az volt – bólintott Hummin. – Egy kis sugárhajtómű hatását érezted. Épp csak annyira, hogy felvigyen minket a csövekig.

Ekkor megjelent előttük valami, ami leginkább barlangnyílások szabályos, sakktáblaszerű mintázatával tarkított sziklafalra emlékeztetett. Hummin a D-7-es kódjelű nyílás felé manőverezte a járművet, közben ügyesen kerülgetve a más alagutak felé tartó többi légitaxit.

Seldon megköszörülte a torkát.

– Könnyen karambolozhatnánk is.

– Valószínűleg így is lenne, ha minden az én érzékszerveimen és reflexeimen múlna. De ezt a járművet fedélzeti számítógép vezérli, ami gond nélkül felülbírálhatja a tőlem kapott utasításokat. Ugyanez a helyzet a többi taxival is. Na, itt is vagyunk.