Salvo Riina

MR. RIINA

Született a szicíliai Corleonéban

Fordította: Tálos-Nezdei Adrienn

Copyright © Riina Family Life di Salvi Riina by Giuseppe Riina

Translation Copyright © Tálos-Nezdei Adrienn, 2023

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635802555

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Kitartani a gondolataink

és a választásaink mellett

olyan érték, aminek ára van.

Én megfizettem

és mindörökre fizetni fogom az árát

magányosan, szenvedve.

Ám annak a biztos tudatában, hogy nem kell szégyenkeznem.

Bevezető

Azonnal megkedveltem Salvót, amint elkezdtük a közös munkát, és az évek során az iránta érzett tiszteletem egyre csak nőtt. Nem csupán a nagyszerű humorérzékét kedvelem, hanem jólneveltségét, éles eszét, elhivatottságát, és hogy fel tudja venni az üzleti élet ritmusát. Nem kevés türelem kellett ahhoz, hogy hagyja a bürokrácia fogaskerekeit a maguk tempójában forogni, amit gyakran lassított „a világon mindenhol ismert” vezetékneve, és ő ezt nagyon jól tudta. Nem volt könnyű az élete.

A könyv évekkel az angol kiadás előtt íródott, az akkori helyzetnek megfelelően. Sok minden történt azóta, és úgy vélem, hogy akik most e sorokat olvassák, tisztában vannak azokkal a veszteségekkel, amelyeket a Riina család azóta elszenvedett. Ez a könyv bepillantást enged egy olyan családnak az életébe, amilyennel sehol máshol nem találkozhatunk.

Kiváltságnak tartom, hogy Salvo személyes képviselője lehetek az angol nyelvű Nyugaton – és rendkívül komolyan is veszem ezt a feladatomat a PYLE & FRANCIS nevű céggel és Joey Pyle Jr. cégtársammal együtt, akivel ügynökeiként támogatjuk jelenlegi és jövőbeni szárnypróbálgatásait az Egyesült Királyságban, az Amerikai Egyesült Államokban, az Ír Köztársaságban, Kanadában, Ausztráliában, Új-Zélandon, hogy csak néhány országot említsünk. Ezek a szárnypróbálgatások jövőbeni könyveket, vállalkozásokat, filmes és televíziós megjelenéseket, eseményeket hozhatnak magukkal, és még sok más lépést takarhatnak.

Hamarosan folytatjuk…

Will Francis

PYLE & FRANCIS

Előszó

Salvo Riina Totò Riina és Ninetta Bagarella harmadik gyereke. A másodszülött fiuk, Giovanni, apjához hasonlóan, életfogytiglani börtönbüntetését tölti.

A Giovanninál egy évvel fiatalabb Salvo Riina nemrég szabadult nyolc év tíz hónapi börtönbüntetéséből, amit maffiaszervezetben való részvételért róttak ki rá. Jelenleg Padovában él, két év próbaidejét tölti. Apja, a „főnökök főnöke” néven ismert Totò Riina, a 41. cikkely kiegészítése értelmében életfogytiglani börtönbüntetését tölti különös kegyetlenséggel elkövetett gyilkosságokért.

Salvo Riina szükségesnek érezte ennek a könyvnek a megírását. Nem azért, hogy vitassa a bírók által hozott ítéleteket, hanem hogy belülről mutassa be a családját, és azokat a belső rendszereket, amik meghatároznak egy olyan családot, amelyben az éppen kamaszodó gyerekek úgy tudják, hogy az apjuk neve Giuseppe Bellomo, foglalkozását tekintve földmérő, nem járhatnak semmilyen iskolába, évente többször is költözniük kell, de bárhová költözzenek, a furcsa földmérőt mindenhol tisztelettel fogadják. Egészen 1993-ig, Totò Riina letartóztatásáig.

A család Corleonéba költözik, amiről már annyit hallottak, de ahová még soha nem jutottak el.

Ekkor tudatosul bennünk, hogy ki is valójában az apjuk, a bőrükön tapasztalják meg, milyen úgy élni, hogy a rendfenntartó erők minden egyes lépésüket figyelik, és milyen nehéz, ha nem lehetetlen ezzel a vezetéknévvel a saját útjukat járniuk.

Mindeközben fokozatosan az is tudatosul bennük, hogy Totò Riina az apjuk, akivel együtt játszottak, éltek, akit szerettek.

És mindezekből körvonalazódik egy olyan család élete, amely cseppet sem szokásos módon éli az életét, amelyben Totò Riina nem a „főnökök főnöke”, hanem csupán egy családapa a maga gyengeségeivel, és érzéseivel.

Képet kapunk továbbá az édesanya, Ninetta Bagarella jelleméről is, aki „házitanítóként” okítja a gyerekeit, mivel „a bujkálás” időszakában születtek, és nem járhatnak rendes iskolába, és emiatt lehetett és maradt is olyan szoros a kötelék a négy gyerek és az anyjuk között.

Ez az életrajzi írás páratlan újdonság a maga nemében, és ha tudunk a sorok között olvasni, olyan pillanatokat és helyzeteket érthetünk meg általa, amikről soha nem gondolnánk, hogy kialakulhatnak ebben a cseppet sem szokványos családi környezetben.

A szerző arra is kísérletet tesz, hogy megszólítsa a könyve olvasóit. És talán éppen ez volt Salvo Riina valódi szándéka, amikor megírta az életrajzát. Sokévnyi hallgatás után végül eljött az idő, hogy az olvasók elé tárja, milyen is volt Totò Riina családja.

A telefonhívás

– Tíz perc – szólal meg mögöttem a hang. – Mármint a hívásig. Vagy meggondoltad magad?

Lassan kinyitom a szemem és a hangra figyelek. Egy őr hangja, semmi kétség. Amikor egy őr szól hozzád, azonnal felismered a hangjának szigorú, parancsoló modorából. Lassan tápászkodom fel, a szemem sarkából rápillantok, és beugrik. Emlékszem rá, ő volt az, aki tegnap este akkora patáliát rendezett, mert szappant kértem tőle, hogy kimossam a pólómat.

Csak bámulok rá, de nem szólok.

– Na mi legyen, Riina? Felkelünk, vagy talán a reggelire várunk?

– Nem aludtam, csak pihentettem a szemem – felelem, és a matracnak támaszkodva felkelek.

Egy pillanatra elbóbiskolhattam, mert azt álmodtam, hogy nagyon messze vagyok innen. Egy kevésbé koszos, de mindenképpen sokkal világosabb helyen. Amikor áprilisban közölték velem, hogy elküldenek Padovából, egy pillanatra hezitáltam: azt sem tudtam, merre lehet Voghera. Itt sohasem süt eléggé a nap. Ha még az is kevesli a fényt, aki szabad emberként él itt, mit szóljunk mi, elítéltek.

A fegyőr kitárja a cellám ajtaját, és szó nélkül int, hogy kövessem.

A beszélő napjain mindig rendkívül nyugtalan vagyok, még ha csak telefonon beszélek is valakivel. Nyilván nem várom el senkitől, hogy egészen Paviáig feljöjjön miattam, és apámmal sem beszélhetek máshogy, csak egy zsinóron keresztül. Már évek óta éljük így a családi életünket: utazások és levelek hálójában, észak és dél között ingázva, hogy kevésbé érezzük magunkat magányosnak.

Giuseppe Salvatore Riinának hívnak, a barátaimnak csak Salvo, 2011 áprilisa óta vagyok a vogherai börtön fogvatartottja. Ám az utazásom sokkal régebben, kilenc éve vette kezdetét, amikor letartóztattak Corleonéban. Hozzám hasonlóan letartóztatták Giovanni bátyámat is Spoletóban, és az apámat, Salvatorét, akit mindenki csak Totònak hív. Totò Riina az apám.

Kis koromtól kezdve megszoktam, hogy naponta, minden áldott nap találkozom az apámmal. Most viszont még ahhoz is írásban kell engedélyt kérnem, hogy legalább beszélhessek vele.

Végigsétálok a körletem folyosóján. A telefon a legvégén van, és a fegyőr, aki értem jött, az árnyékomban lépked, szorosan követve lesi minden mozdulatomat. Nem mintha egyik pillanatról a másikra bárhová eltűnhetnék.

Elítéltként élni azt jelenti, hogy egyáltalán nem irányítod a saját életedet, nem oszthatod be az idődet, nem lehetnek igényeid vagy vágyaid. Egyetlen dologra lehet hatásod, ami inkább vicc, mint alternatíva: eldöntheted, hogy személyesen találkozol a börtönben egy családtagoddal, vagy telefonon beszélsz vele. Havonta egyszer. Egyetlen alkalommal. Egy tízperces telefonbeszélgetés a két börtön között, még akkor is, ha szabad ember vagy: a szégyen elviselése, amikor belépsz egy börtönbe. Tíz perc telefonon, vagy egy óra személyesen.

Ma 2011. augusztus 7-e van, és én kértem, hogy beszélhessek apámmal. Ebben a hónapban én leszek az egyetlen ablak, amin a külvilágra tekinthet; anyámnak le kell mondania arról, hogy láthassa a férjét, ahogy Giovanninak is arról, hogy beszélhessen az apjával. Ahogy a csodalámpában lakó dzsinntől is csak egyet kívánhatunk, úgy nekünk is csupán egy kívánságunk lehet havonta, és a családi szeretetet is úgy kell adagolni, hogy mindenkinek egyformán jusson belőle, egyenlően elosztva a szenvedők között.

– Itt várj. Mindjárt csörög.

– Tudom, hogy megy – felelem az őrnek.

A telefon csörög, a központos kéri, hogy várjak még. Próbálok ellazulni. Körbe-körbejár a tekintetem, de semmit sem találok, ami segítene, hogy megnyugodjak. Sufni méretű szobácska nyikorgó székkel, és egy kis asztal egy kilencvenes évekbeli telefonos reklámból itt maradt készülékkel. A fegyőr már elment, magamra hagyott, és jó tízméternyi távolságból figyel. Kétség sem fér ahhoz, hogy milyen sokan fogják végighallgatni a beszélgetésünket: rendőrök, bírók, egyesek papírt és tollat szorongatva, mások hangrögzítővel felszerelkezve. De a családunk mára már hozzászokott ahhoz, hogy minden egyes tettünk legendássá válik, a szavaink pedig felhasználhatók ellenünk.

Végre megkapom a vonalat. Mély lélegzetet veszek, igyekszem kizárni a külvilágot, mintha kettesben lennék az apámmal.

– Halló, Salvo?

– Apu?

– Salvo, hogy vagy?

– Én jól. És te, hogy vagy?

Ugyanazok a kérdések, minden egyes alkalommal. Hallom a hangját, és forróság facsarja össze a szívemet. Szinte látom magam előtt úgy, ahogy én vagyok most ebben a szemekkel és fülekkel túlzsúfolt sufniban, ahogy ül a széken és mindkét kezével erősen markolja a kagylót, mintha engem ölelne.

– Jobban. A szívem vacakol.

– És megvizsgálták?

– Nyugi, megvizsgálták. És te? Mikor szabadulsz?

– Talán októberben. De nem nagyon hiszek benne.

– Anyádnak mondtad? – tudakolja, nekem meg átfut az agyamon, hogy egy teljes hónap telik el addig, mire legközelebb hallhatja bármelyikünk hangját. Mindent bele kell adnom ebbe a hívásba.

– Persze. Nagyon örül neki. – Megint csend lesz. Tíz perc villámgyorsan elillan. – Giovanni is jól van.

– Tudod már, mibe kezdesz?

– Igen, apu, visszamegyek Padovába.

– De mit akarsz csinálni Padovában? – kérdezi aggodalmasan. Biztosan szíven ütötte, hogy egy ideig nem tervezek visszamenni Corleonéba. – Hát jó. Te tudod. Vigyázz magadra!

– Tudom, sehol sem könnyű.

Egy vadidegen embernek is több kérdése lenne most apámhoz, mint nekem. Mielőtt elválasztott minket a börtönrács, soha nem feszengtünk egymás társaságában.

Amikor kiengednek innen, Padovában töltöm le a próbaidőt, mert Szicíliában már nincs semmi, ami hasznomra lenne, és az emberek ott százszor könnyebben ítélkeznek. Szicíliában kevés is elég ahhoz, hogy ujjal mutogassanak rád, vagy hogy felbosszantsd a rendőröket. Nem, inkább északon maradok, hogy nyugodtan töltsem le a büntetést, amit az olasz igazságszolgáltatás jogosnak vél ellenem.

– Maradj anyád mellett!

– Nyugodt lehetsz efelől.

– És Lucia mellett – teszi még hozzá. Apámat és a húgomat mindig különleges kapocs kötötte egymáshoz, ha mégoly rövid ideig is. Lucia csak tizenkettő volt, amikor apámat letartóztatták, és annyi mindent kellett még elszenvednie.

Még néhány szót váltunk, majd hosszú sípszó jelzi, hogy letelt a tíz perc.

– Ölellek, Salvo! Majd találkozunk! Vigyázz magadra!

– Szia, apu! – felelem nagyot sóhajtva. Átadnám magam az érzéseimnek, de az őr már a hátam mögött áll, és a film a maga megszokott, megalázó módján forog tovább. Hét hónapot vártam arra, hogy hallhassam ezt a hangot, és már most az emlékeimre kell hagyatkoznom.

Ezt jelenti számomra az apám. Szavak, amiknek súlyuk van, ölelés, várakozás, bizonyosság. Ez az én Totò Riinám, és ez az én családom.

Házról házra

1977. május 3-án születtem Palermóban. A kórházban – a város egyik legjobb intézményében – a tervezettnél néhány nappal tovább láttak minket vendégül, mivel komplikációk miatt egy hetet inkubátorban töltöttem.

Apám minden egyes órában az üvegfalhoz lépett, nekitámaszkodott, és az egészségem feletti aggodalommal figyelt.

– Salvo, segíts magadon, és Isten is megsegít – ismételgette. És Isten megsegített. Apám mindig is hitt a végzetben. Már születésemkor is, és férfivá érésemkor is. Szeretettel követte figyelemmel a családja életét és hagyta, hogy a sors tegye a dolgát, akkor is, amikor minden normális ember aggódott volna a nehézségek miatt.

A testvéreimhez hasonlóan én is kórházban születtem, és az igazi nevemmel anyakönyveztek: Giuseppe Salvatore Riina. Azokban az években még nem kellett félnünk, hogy felismernek minket, talán mert más időket éltünk, és kevesebbet beszéltek bizonyos dolgokról. Biztonságban éreztük magunkat, és bekerülhettünk az anyakönyvbe. 1974. december 19-én született a nővérem, Maria Concetta, 1976. február 21-én a bátyám, Giovanni Francesco, végül 1980. november 11-én a húgom, Lucia. Pontosan hat év leforgása alatt a ház hangzavarral és nevetéssel telt meg.

Persze nem mindig ugyanaz a ház volt tele a hangunkkal, mivel mindig történt valami váratlan, amit mi, gyerekek nem értettünk. Váratlan, ám szórakoztató is egyben. Gyakran költöztünk másik városba vagy vidékre, a szobák száma és mérete gyorsan változott. De ezt nem nyűgnek éltük meg, inkább játéknak fogtuk fel.

Apám 1969 óta bujkált, így idővel mi, a családja is rejtőzködővé, kis vándorokká váltunk, hiszen sosem vált el tőlünk. Egy idő után a testvéreimmel már megéreztük, amikor a szüleink újabb utazást terveztek. Mindig volt a levegőben egyfajta feszültség, néhány burkolt kifejezés, vagy valami, amit el kell fogyasztani, de amiből nem kell újat venni, mint amikor nyaralni indul az ember.

Apám tanácskozott anyámmal, aki mindent szeretettel és alázattal fogadott, és a tárolóból kikerültek a táskák, a padlásról lekerültek a bőröndök. Maria Concetta és Giovanni csak alig voltak idősebbek nálam, ám azonnal átlátták a helyzetet, és anyut és aput utánozva sutyorogni kezdtek.

– Nem szabad sugdolózni! – kiáltottam én ilyenkor, és hogy bosszantsanak, csak azért is folytatták a sustorgást, hogy elhitessék velem, van valami titok, amiről nekem senki sem szólt.

– Mi holnap elutazunk, de téged itt hagyunk. Anyu mondta – ugrattak, és én menten sírva fakadtam, hiszen nincs rémesebb egy gyerek számára, mintha a családja magára hagyja.

Magamból kikelve rohantam apuhoz, hogy megtudjam, valós-e a rám leselkedő veszély; ő rám mosolygott átható tekintetével, ami annyira hasonló az enyémhez, és megcirógatta a fejemet, mintha ezt felelné: Nem hagynálak téged sehol.

Soha nem voltam szeszélyes vagy szófogadatlan gyerek, annyira bőgőmasina sem, de Maria és Giovanni olykor mindent bevetett, hogy feldühítsenek. Mindig szövetkeztek ellenem minden játékban, a bújócskában, a szembekötősdiben, társasozáskor. Egyszer, amikor bezártak a szobába, úgy ordítottam, hogy az összes szomszéd felfigyelt rá.

Játszottunk, akár egy normális családban, de lassanként kezdtünk ráeszmélni, hogy mi kicsit más család vagyunk. Az indulások előtti napon anyánk megjelent a küszöbön, és bámult minket. Na, végre most megvéd engem, gondoltam.

– Holnap elmegyünk.

– Hová? – érdeklődött Maria meg sem lepődve.

– Egy új házba.

– Palermóba?

Remélem, hogy abba a kis vidéki házba, gondoltam. Ott saját szobám volt, és a föld nagyon jó illatot árasztott. Azonban nem szóltam semmit, hagytam, hogy a „nagyok” beszéljenek.

Anyám – apámhoz hasonlóan – mosolygott, majd elővette a mi holminknak szánt bőröndöt. Volt egy teljesen narancssárga színű, amit csak a játékokkal gyömöszöltük tele, és amin mindig rajta tartottam a szememet.

Nem tudnám pontosan megmondani, hogy mikor, de lassanként megértettem, hogy mindig akkor költözünk új helyre, amikor valaki rájön, hol vagyunk. Ezt magamtól értettem meg, mert nem olyan horderejű kérdés volt, amiről az asztalnál beszélgettünk. Apám így tartotta helyesnek, és nem volt emiatt bűntudata, nem is választhatott.

Az étkezőasztalnál főleg sportról, filmekről, a játékról és a tanulásról beszélgettünk. A Riina testvérek nem járhattak iskolába, az túl kockázatos lett volna, ezért az oktatásunk meglehetősen formabontó volt: anyám foglalkozott velünk, minden egyes nap délelőtt és délután, és egy kicsit sem lazíthattunk.

– Megcsináltad a leckét? – tudakolta apám. – Fontos, hogy tanuljatok! A tanulás jobbá teszi az embereket. Testa cu’n parra si chiama cucuzza!