Három nővér hálójában, 2022

© Steffer Erzsébet

A szerző elérhetősége:

eliza@eliza-beth.hu

Facebook

Szerkesztő: Eliza Beth

Borító: Pixabay

Kép forrása: Pixabay

Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu

www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 978-963-586-138-5

Második kiadás.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó és a szerző írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható!

Három lány. Ikrek. Gyönyörűek, tehetségesek, gazdag érzésvilággal. És egyetlen férfi! Aki szerelmes az egyik lányba. Hogy melyikbe? Már maga sem tudja. Talán mindháromba…

Igazi női regény, melyben egymást követik a humoros, mélabús, komoly avagy szívszorító képek.. Azoknak szól, akik nem szégyellnek esténként a meghitt lámpafényben megkönnyezni egy-egy romantikus történetet, akik képesek a körmüket rágva izgulni a főhős sorsának pozitív fordulataiért.

Vicky Wells megküzd a boldogságáért, de ehhez szükség van a választott férfi kitartására, türelmére, mellyel legyőzi a szeretett nő múltbéli árnyait. Vicky erős falat épített maga köré féligazságokból, melyet lebontva egy halom mozaiktöredék zúdult a férfi nyakába.

Amikor egy félreértés miatt Nick elveszíti Victoriát, kétségbeesésében felkeresi a testvéreket. De a lányok hajthatatlanok, nem adják ki a nővérüket annak, aki szerintük mélységesen megbántotta őt. Nick Sanford a fél világot átutazza, hogy végre helyükre kerülhessenek fejében az összekevert mozaikdarabkák. Akkor aztán már nincs menekvés, kötelező boldognak lenni!

A „Három nővér hálójában” igazából négy rövid, de önmagában

is

egész

történet,

melyek

szorosan

kapcsolódnak, időnként átfedve egymást. Anya és három leánya párkeresésének olykor bohókás, olykor könnyeket fakasztó históriája.

1. rész



– Micsoda számító nőszemély! – dühöngött magában a férfi. Farmert és kockás inget viselt, mint a bárban majdnem mindenki. Végülis ez egy vadnyugati stílusú bár, valódi countryzenével. Persze, a zenekar sokoldalú volt, lassú, szerelmes számokat, világslágereket is lehetett hallani tőlük.

Akkor is ilyet játszottak, amikor megpillantotta a lányt.

Eredetileg csak egy kávéra tért be, aztán ahogy körülfuttatta a tekintetét, már el sem tudott szakadni a látványtól. Álmai asszonya jelent meg előtte. Illett hozzá ez a mélabús zene.

Úgy ült a zajos társaság közepén, mintha nem is oda tartozna. A tünemény aranyszőke volt, kékszemű, hosszú, bársonyos szempillákkal. Ismerősnek tűnt, de nem bírt rájönni, hol láthatta már.

Percek óta figyelte a lányt, le sem tudta venni róla a szemét, annyira megtetszett neki. Csak valahogy olyan hűvösnek, elutasítónak látszott, nem merte megzavarni.

Beletelt egy kis időbe, amíg Nick rászánta magát, hogy felkérje táncolni, pedig nem volt éppen gyáva. Bátorságának egy szemtelen, fölényes kérdés volt a jutalma.

– Gazdag? – villant meg a lány szeme.

Nicket elfutotta a méreg. Úgy látszik, a kicsike gazdag férjet akar fogni. Bár meglehetősen rosszul kezd hozzá! De úgy kell neki!

– Ha arra gondol, ki tudom-e fizetni a vacsoráját – jött a jeges válasz –, akkor igen. De ha milliomos férjet keres, úgy ki kell ábrándítanom. – Ezzel sarkon fordult és otthagyta. Úgy tűnt, álmai asszonya helyett rémálmai asszonyát találta meg.

– Várjon! – szólt utána a lány. Nick visszafordult és meglepve látta, hogy mosolyog. Így még sokkal szebb volt. –

Ha nem milliomos, akkor szívesen táncolok önnel –

ragyogott a szeme a férfira.

Azt mondják, a női lélek rejtelmeiről köteteket lehetne írni. Nos, ez a nő egymaga megtöltene egy tucatnyit –

gondolta Nick.

Honnan is tudhatta volna, hogy a lány már régóta figyelte őt. Ahogy belépett, rögtön feltűnt neki a magas, jóképű idegen. Fürkészte, egyedül van-e, és furcsamód örült neki, hogy igen. Látta, ahogy a kávéscsésze pereme felett körülnéz a teremben.

Már jó ideje unatkozott a vidám társaság közepén. Az egyik évfolyamtársa ünnepelte a születésnapját, és szerencsétlenségére őt is meghívta. Vagy fél órája azon töprengett, hogyan tűnjön el anélkül, hogy megsértené az ünnepeltet. De most örült, hogy mégis maradt.

Azonnal megérezte, amikor a férfi felfedezte őt. Szinte bizsergett a bőre, valahányszor magán érezte a pillantását.

Csak akkor nézett arrafelé, amikor elmúlt a bizsergés, kerülte a férfi tekintetét. Ki tudja, mi történt volna, ha összetalálkozik a két fürkésző szempár?

De most már kénytelen volt ránézni, hiszen a férfi a kezét nyújtotta felé, és a táncparkettre vezette.

– Nicholas Sanford a nevem – mutatkozott be.

– Victoria Wells – mondta a szőkeség.

– Tudom, hogy rég lejáratott lemez, de maga olyan ismerős nekem – kezdte a férfi, átkarolva a lányt. Lassan mozogtak a zene ritmusára. – Pedig biztos vagyok benne, hogy még soha nem találkoztunk. Nem színésznő véletlenül?

– Egyetemista vagyok. De az ikertestvérem, Virginia fotómodell. Kozmetikai cikkeket reklámoz. – Félrehajtotta a fejét, sanda pillantást vetett a partnerére. – Csak nem használ női kencéket?

– Nem – nevette el magát Nick felszabadultan. – Odáig még nem süllyedtem. Neki is ilyen derékig érő göndör aranyhaja van? Akkor bizonyára keresett modell. A magáé csodaszép. Mindig szerettem volna egy testvért magamnak –

váltott témát. – De sajnos nem lehetett. Jó magának, hogy van testvére, ráadásul még iker is! Irigylésre méltó nőszemély! – jelentette ki halálos komolysággal. – Igaz, már felnőtt fejjel kaptam én is egy mostohahugicát. Szerencsére jól kijövünk egymással. Csak ritkán találkozunk.

– Akkor már meg sem merem mondani, hogy hármas ikrek vagyunk – húzta be a nyakát Vicky. – Valerie festőművész. Jó úton halad a hírnév felé. Már több képet is eladott.

Felnézett a férfira. Rögtön rabul ejtette a meleg barna szeme. Sűrű, barna haja a homlokába lógott. Kísértést érzett, hogy félresimítsa, aztán inkább lejjebb vándorolt a tekintete.

Most a száját nézte, de ez veszélyes gondolatokat vonzott maga után. Nick talán megérezte, mert elmosolyodott.

Vicky zavarba jött. Hogy tudtam így elbambulni? Nem csoda, ha jól szórakozik rajtam. Na, várj csak! Fürkésző

pillantást vetett a férfi arcára, majd látszólag habozva kibökte:

– Egyre sárgább lesz az arca! Csak nem beteg a mája?

– Valószínűleg az irigységtől van – súgta a lány fülébe Nick. – Maga egyedül is elbűvölő, de három példányban… –

ábrándozott. – Egypetéjű ikrek?

– Igen.

– Fenomenális lehet, ha hárman együtt vannak.

Gondolom, fejre állítanak mindent, ahol csak megjelennek.

– Éppen ezért nem szoktunk hármasban járni. Vagyis, csak nagyon ritkán – helyesbített. – Évente két-három olyan alkalom van, amikor egy időben, egy helyen vagyunk.

– Most hol vannak a nővérei? – tudakozódott Nick.

– Valerie-nek kiállítása van Bostonban. Virginia otthon pihen egy hawaii fotósorozat után – felelte kelletlenül Vicky.

Micsoda kíváncsi férfi! De nagyon vonzó! Ellenállhatatlan! –

sóhajtott fel magában. – És maga? Csak faggatózni tud, vagy hajlandó beszélni is magáról?

– Mit akar tudni? – nézett mélyen a lány szemébe.

– Mindent – vágta rá Vicky, mielőtt meggondolta volna. De most már mindegy. Elárulta, hogy érdekli a férfi, hát megismételte. – Igen, mindent.

Közben véget ért a zene, de alig vették észre, úgy belemerültek a beszélgetésbe. A zenekar most a „Szerelmes asszony” című számot kezdte játszani. Vicky csak azt érezte, hogy Nick magához húzza. Szorosan összesimulva táncoltak az andalító muzsikára. A lány elmerült az emlékeiben, megfeledkezve a világról maga körül.

Lassan négy éve lesz, hogy ezzel a zenével várta haza a barátját. Örömhírt akart közölni vele, de az este mégis tragédiát hozott. Azóta már megtanulta, hogyan maradjon száraz a szeme, ha ezt a gyönyörű számot hallja. Hiszen nem a zene tehet az ő nagy szerencsétlenségéről, még, ha örökké arra emlékezteti is.

Nick észrevette, hogy a lány hangulata megváltozott, és nem tetszett neki ez a változás. Szomorúság áradt feléje. Fel kéne rázni, elterelni a gondolatait!

– Harminckét éves vagyok, nőtlen, és egy építőipari cégnél dolgozom – súgta a lány fülébe. Úgy néz rám, mintha először látna, futott át a fején. Bár meg kell adni, gyorsan összeszedi magát.

– Mint mindenesfiú? – váltott át tréfás hangra Vicky. –

Vagy már felküzdötte magát a téglaadogatásig?

– Óh, annál azért már feljebb küzdöttem magam –

vette át a hangnemet Nick. – Én mondom meg, hova tegyék azt a téglát. Tervezőmérnök vagyok – húzta ki magát büszkén. Ez nevetésre ingerelte a lányt.

– Akkor tényleg ki tudja fizetni a vacsorámat! Ki hitte volna! Mikor hív meg? – Jézusom, már megint előbb beszélek, mint gondolkodom! Zavarában úgy elpirult, nem mert a férfira nézni. Hátha nem hallotta meg! –

reménykedett. Megkockáztatott egy sanda pillantást a szeme sarkából.

Hiú remény volt. Nick szemmel láthatóan jól szórakozott.

– Felejtse el! – szólt rá a lány dühösen. Majd szétpukkadt mérgében, hogy így bolondot csinált magából.

Szerencsére véget ért a szám, a zenekar szünetet jelentett be.

Vicky mogorván sarkon fordult, és otthagyta a férfit, aki alig tudta követni. Csak az asztalánál érte utol.

– Péntek este nyolckor – mondta Nick mosolyogva.

– Tessék? – A lány olyan dühös volt, hogy nem értett semmit. Egyszerűen nem fogott az agya. Még arra sem volt képes, hogy saját magát szidja.

– Meghívtam vacsorázni – mondta lassan a férfi.

Minden szót külön hangsúlyozott, mintha egy szellemi fogyatékossal beszélne. – Péntek este nyolckor. Fél nyolcra magáért megyek, ha megadja a címét. – Tényleg jól szórakozott. Pontosan leolvashatta a lány arcáról, hogyan váltakoznak az érzései. Öröm viaskodott a dühvel. Vágy a daccal.

A lány mélységes zavarban volt, ment is volna, meg nem is. Na, de azért másodszorra nem teszem magam nevetségessé – gondolta. Nehogy azt higgye, hogy rá akarok akaszkodni. Bármilyen jóképű is. Bármilyen gyönyörűséges

meleg barna szeme van is. Biztosan hozzászokott, hogy körüldongják a nők, mint a méhek az illatos virágokat. Hát én nem leszek egy újabb név a sorban. Győzött a düh a vágy felett.

– Mondtam, hogy felejtse el! – támadt Nickre harciasan. – Eszemben sincs megadni a címemet, csak azért, mert kellemesen eltáncoltuk az időt egymással.

– Valami baj van, Vicky? – kérdezte Allan, az egyik asztaltársa, egy vöröshajú fiú. Átölelve tartotta a barátnőjét, csak a hangos szavakra rezzent fel.

– Semmi. Én is el tudom intézni – vetett rá egy hálás pillantást Vicky.

– Ha nem mondja meg a címét, hazáig követem és úgy tudom meg! – fenyegetőzött a férfi széles vigyorral az ábrázatán.

Ez képes lenne rá! – ijedt meg egy pillanatra a lány. De az én eszemen csak nem jár túl?

– Nincs szerencséje! – vágott vissza fölényesen. – Ma éjjel nem megyek haza, a barátnőmnél alszom. Az ő házának viszont két kijárata van, és mindkettőt nem tudja egyedül őrizni, még, ha ott éjszakázik is a ház előtt – ingerkedett Vicky. Visszatért az önbizalma. Kárörvendőn nézte, hogy Nick összehúzza a szemöldökét.

– Boszorkány! – sziszegte bosszúsan. De egyre jobban tetszik. Micsoda humora van ennek a nőnek! Elképesztő! –

Oké. Maga győzött – nevette el magát. – Nem megyek el magáért.

Jól látta vajon, hogy a lány elszomorodott? Csak egy pillanatig tartott, aztán összeszedte magát, már megint vidám volt. Nick elbizonytalanodott. Pár pillanatig fürkészte a lány arcát, aztán úgy döntött, megkockáztatja:

– De azért pénteken este várni fogom a Hilton… –

micsoda rémült szempár! Persze, a Hilton túlságosan előkelő

hely! Gyorsan helyesbített. – … mögötti kis olasz vendéglőben. Ismeri?

Vicky megkönnyebbülten nézett rá.

– Jártam már ott – bólintott. – Hangulatos hely és jól is főznek.

– És még én is képes vagyok megfizetni az áraikat –

nevetett felszabadultan Nick. – Ugye, eljön? – kérdezte reménykedve.

A lány gondolkodóba esett. Biztosan szép este lenne!

Egy ilyen remek férfival! Finom vacsorát ennének, táncolnának, aztán… Már megint ábrándozol! – szólt magára. Elfelejtetted, hogy Paul is milyen remek férfi volt!

Mégis… Szedd már össze magad, lassan már mindenki téged néz! Erőszakkal kiszakította magát a gondolataiból.

– Nem. Köszönöm, de inkább nem – válaszolta a férfi kérdésére. Beletelt pár másodpercbe, míg felfogta végre, hogy Nick még mindig a válaszát várja. Egyre dühösebb lett, amiért hagyta magán így eluralkodni az érzéseit. Nagyon rég volt már, hogy ezt utoljára megengedte magának. Akkor határozta el, hogy Pault végérvényesen kizárja az életéből.

Már megint mit tehettem rosszul, hogy így elszomorodott? – töprengett Nick. Látta, hogy a lány nagyon elmerült a gondolataiban, és ezek a gondolatok nem lehettek valami vidámak. Sosem érzett védelmező ösztön kezdett mocorogni a lelke mélyén.

– Azért én várni fogom – sóhajtotta. Hangjára felrezzent a lány, tágra nyílt szemmel nézett fel rá. – Várni fogom – ismételte meg. – De most már nem zavarom tovább. Viszlát, Victoria! – Csak egy pillanatig habozott,

majd odahajolt a lányhoz és egy futó csókot lehelt a szájára.

Hogy el ne felejts! – tette hozzá gondolatban.



Nem megyek el! Nem is akarok elmenni! Dehogynem, hiszen tiszta idegbajos vagy már két álló napja. Nem is vagyok ideges! Különben sem lesz ott. Nem is vár, csak jót szórakozik majd, hogy felültem neki. Vajon örül majd, ha meglát? De hiszen el sem megyek! Akkor meg miért készülődsz ilyen lázasan?

Victoria fejében össze-vissza kavarogtak a gondolatok.

Már egyáltalán nem tudott uralkodni rajtuk. Saját magával beszélgetett, mint akinek tudathasadása van. De nem tudta eldönteni, melyik énje legyen az erősebb. Közben sorra próbálgatta fel a ruháit, hogy melyiket vegye fel, pedig talán el sem megy vacsorázni. Végül a kedvenc kék ruhája mellett döntött, aminek egyetlen dísze a puhán omló kámzsagallér volt. Finoman kikészítette magát, majd körbeperdült. Jó lesz

– gondolta. Felemelte a telefont és hívott egy taxit. Még gyorsan feltűzte a haját, táskát vett magához és elindult.

Pár perccel múlt nyolc óra, amikor belépett a vendéglőbe. Körülnézett és már látta is, hogy Nick jön elé.

Örömtől sugárzó szemmel üdvözölte a lányt.

– Boldoggá tett, hogy mégis eljött. Köszönöm, Victoria. – Melegen csengő hangjától libabőrös lett a lány háta. Milyen jó hallgatni! El lehet benne merülni, mint a zenében. Andalító, ez a helyes kifejezés! Pedig még csak most jöttem – morfondírozott magában. Mi lesz még ebből, ha már az első percben így a hatása alá kerültem? A végén

még bajba jutok! Kellett nekem pont egy ilyen jóképű, vonzó férfit kiszúrnom! Vagy ő szúrt ki engem?

Vizsgálódva nézte a férfit. Fekete nadrág, borvörös zakó, halványkék ing, fekete nyakkendő, finom arcvíz.

Tökéletes testhez tökéletes csomagolás. Vajon hogy öltözött volna, ha a Hiltonba hív meg?

Zavartan elmosolyodott és elindult az asztalukhoz.

Nick udvariasan aláigazította a széket, majd ő is leült. A pincér rögvest hozta az étlapot. Miután felvette a rendelést, csendben távozott.

Vicky szorongva nézte a férfit. El kellene menekülni, amíg nem késő. Amíg még nem estem bele a csapdájába.

Minek is jöttem el egyáltalán? – tűnődött. De nagyon jól tudta a választ.

Ekkor Nick elmosolyodott és Vicky elveszett. Most már, ha akart volna, akkor sem tud elmenni. A férfi mosolya megbabonázta. Jól állt neki, éppúgy, mint a sűrű, hullámos barna haj, amelyet képtelen volt megzabolázni. Egy rakoncátlan tincs folyton a homlokába hullt. Ez már a múltkor is feltűnt a lánynak. Káprázatosan néz ki! –

gondolta. Sőt! Veszélyesen! Ez már akut életveszély!

– Miről ábrándozik? – kérdezte Nick, miután kihozták az italukat.

Rólad – ragyogták a lány szemei, de nem válaszolt, csak visszamosolygott. Megfogta a poharát és ivott egy kortyot a hideg narancsléből. Meglepte, de örült is, hogy Nick nem tette szóvá, amiért nem kért alkoholt, és csak magának rendelt egy pohár bort.

– Szeretnék többet tudni magáról – szólt a férfi. A lány kérdőn nézett rá. – Azt mondta a múltkor, hogy egyetemista.

Mit tanul?

– Művészettörténetet. Az utolsó évet végzem. Mellette egy ügyvédi irodában dolgozom félállásban, hetente két délután.

– Ebből fedezi a tanulás költségeit? Elég ez a kereset az egyetemre, meg a megélhetésre? – Nick hitetlenkedve csóválta a fejét. Igencsak össze kell húznia magát – gondolta.

Nem csoda, ha a Hiltonnak már a nevétől is megijedt.

– Valerie segít. Elég szépen keres a festményeivel –

vont vállat közönyösen a lány.

– Maga meg élősködik a nővére nyakán? – tréfálkozott a férfi, de a tekintete komoly maradt. Nem igazán tetszett neki, amit hallott. Ilyen léha lenne ez a nő? – hüledezett magában. Pedig nem látszik annak!

– Ez az élősködés – fortyant fel a lány –, ahogy maga nevezi, kölcsönös. Amíg Valerie képzőművészetet tanult, addig én dolgoztam pincérnőként egy éjszakai bárban. Két álló évig. Akkor én segítettem őt, most ő segít engem. És egyikünk sem panaszkodik. – Hogy merészel ez az ismeretlen bírálatot mondani rólunk? Semmi joga hozzá!

– Bocsánatot kérek, nem akartam megsérteni. – Nick látta, hogy a lány egyre dühösebb lesz. Tényleg nem akarta bántani, de hát honnan tudhatta volna? – És a harmadik testvér? – érdeklődött. Reménykedett, hogy ezzel a témával nyugalmasabb vizekre evezhet.

Meghozta a pincér a vacsorát. Egy darabig szótlanul ettek, csak lassan oldódott a feszültség. Finom volt a ravioli, mindketten jó étvággyal fogyasztották. Tényleg jól főznek és a sajtot sem sajnálják – állapította meg Nick magában.

Úgy látszik, az evés jót tett Vickynek. Elterelte a gondolatait. Már nem haragudott a férfira. Elvégre honnan tudhatná, hogy ők hárman nem is…

– Virginia adott még pár évet magának, mint fotómodell, csak azután dönt a jövőjéről. Addig gyűjti a pénzét, hogy legyen miből fizetnie a tandíjamat –

csipkelődött a férfival. Örömmel látta, hogy már nincs rosszallás a tekintetében, csak érdeklődés. – Mint mondtam, kölcsönösen segítjük egymást. Ha Virginiának szüksége lesz ránk, megtalál.

– Egy mindenkiért, mindenki egyért? Mint a három testőr?

– Úgy valahogy – nevette el magát a lány.

– Meséljen a családjáról! – kérte a férfi.

– Mit meséljek? A nővéreimet már bemutattam, több testvérem nincs. A szüleim Floridában élnek, ott vásároltak egy kis vendéglőt. Azt építgetik, szépítgetik. Ha van egy kis pénzük, azt befektetik az üzletbe. Szeretnek emberekkel foglalkozni. Ha van időm, meglátogatom őket. És az ön családja? Hogy is volt az a mostohahugica?

– Jó a memóriája, Vicky! A húgom huszonhét éves, anyám második férjének az egyetlen lánya. – Melegség ömlött el a tekintetén. – Én is ritkán látom a családomat.

Anyám külföldre ment férjhez, és bizony elég nagy a távolság köztünk. De hát már felnőttem, nem ülhetek anyuci szoknyáján, nem igaz? Apám halála után elég nehezen állt újra talpra. És most végre éli megint a saját életét. Én meg örülök, ha boldognak látom.

Vacsora után Nick felhívta a lakására. Nem volt erőszakos, sem tolakodó. Egyszerűen megkérdezte, van-e kedve felmenni? Volt.

Kíváncsi volt rá, milyen lehet a lakása. Van-e nyoma női kéznek? Egy lakás berendezése sok mindent elárul a tulajdonosáról.

Amikor a fekete sportkocsi megállt a bérház előtt, Vicky ránézett a férfira. Ő viszonozta a pillantását. Hosszan fürkészte a lány arcát, majd lassan odahajolt, és finoman megcsókolta a száját. Olyan gyöngéden, minden erőszaktól mentesen tette, hogy a lánynak eszébe sem jutott tiltakozni.

Jólesőn sóhajtott.

Teljesen megőrültem! – gondolta. Képes vagyok felmenni egy vadidegen férfi lakására. Mi lesz ebből?

De valahol belül érezte, hogy megbízhat benne. Ez a férfi nem fog tovább menni, mint ameddig ő engedi. És éppen ez a baj! Mert ő engedné!

Most hevesen dobogó szívvel ment a lépcsőn a férfi után. Nick a második emeleten lakott. A ház elég jó környéken állt. Szerencsére nem a milliomosnegyed –

gondolta a lány.

Nick elfordította a kulcsot és kitárta az ajtót Vicky előtt.

– Semmi különös – mosolygott a férfi, látva, hogy a lány milyen elfogódottan néz körül. – Csak egy agglegénylakás. Van egy bejárónőm, ő tart rendet utánam.

Ott a nappali – mutatott a szemközti ajtóra.

A lány megindult a jelzett irányba. Tehát nincs állandó barátnője – ujjongott magában. Nem értette, miért, de nagyon jólesett ezt hallani.

– Ülj le, Vicky! – mutatott helyet a férfi.

Mindkettőjüknek természetes volt a tegeződés. – Kérsz egy sherryt?

– Kérek. – Megkerülte az alacsony dohányzóasztalt és leült a pamlagra. Előtte nyitott könyv hevert. Nem tudta megállni, hogy bele ne olvasson. Ismeretlen volt számára a szöveg. Mi lehet ez? Felemelte és megnézte a borítóját.

– Az utolsó ember – tette le az italokat Nick.

Rámosolygott a lányra, miközben melléült.

Vicky fejében kavarogtak a gondolatok. Sci-fi? Krimit, vagy kalandregényt jobban el tudott volna képzelni a férfi kezében, de egy sci-fi? Álmában sem jutott volna eszébe.

– Meglep, hogy tudok olvasni? – tréfálkozott Nick, a lány értetlen arckifejezését látva.

– Az lep meg – felelte komolyan a lány –, hogy ilyesmit olvasol. Azt hittem, komolyabb könyvek érdekelnek. Ez gyerekeknek való.

– Még nem olvastad, ugye? – komolyodott el a férfi is.

Vicky megrázta a fejét. – Vidd el! – biztatta erre Nick. – Ha majd nem lesz más dolgod, vagy egyszerűen unatkozol, vedd elő és olvasd el! Meglátod, nem is olyan könnyű iromány. És tudod, mi a megdöbbentő? Bármelyik percben valóra válhat.

Az emberiség már elérte azt a fejlődési fokot, hogy képes elpusztítani önmagát.

Vicky határozatlanul forgatta a kezében a könyvet. Őt tulajdonképpen nem nagyon érdekelte ez a témakör.

Fantasztikus mesének találta őket a gyerekek számára. De Nick olyan komolyan beszélt róla. Talán mégis el kellene olvasnom? – tűnődött.

– Vidd csak el nyugodtan! – nógatta Nick. – Ha elolvastad, majd megtárgyaljuk.

Ezek szerint még találkozni akar velem! – ujjongott magában a lány. Úgy érezte, egyre jobban vonzódik Nickhez.

Pedig volt egy időszak az életében, amikor azt gondolta, rá sem néz többé egyetlen férfira sem. Persze, az eszével tudta, ez butaság, de érzelmileg annyira mélyponton volt, hogy hosszú hónapokba telt, amíg képes volt újra félelem nélkül beszélni egy férfival. Mára már csak annyi maradt az érzelmi

káoszból, hogy nagy ívben elkerüli a csinos, fiatal milliomosokat.

– Nagyon elgondolkoztál! – riasztotta fel a férfi hangja.

– Bocsánat – mosolyodott el Vicky zavartan. – Pedig tudom, hogy nem illik.

– Nem baj. – Nick felemelte a poharakat. Egyiket odanyújtotta a lánynak. – Igyunk arra, hogy a mai találkozásunkat több is fogja követni.

Ittak egy kortyot. Vicky a pohár pereme felett ránézett a férfira. Ő látta a kék szemek ragyogásán, hogy neki sincs kifogása a találkozások ellen. Tetszett neki, ahogy a lány elpirult, mikor észrevette, hogy figyeli. Elvette tőle a poharat, visszatette az asztalra. Nevető szemmel fordult újra a lány felé. Pillantása lassan a piros ajkakra tévedt.

Mindjárt megcsókol – futott át a lány fején. Nem volt biztos benne, hogy ő is akarja. Még nem. Félrekapta a pillantását és felállt.

– Látom, vannak komoly könyveid is – lépett oda a polchoz.

– Elterelő hadművelet? – csúfolódott Nick.

A lány kissé zavarba jött. Ilyen könnyű átlátni rajtam?

Mindegy. Ez nekem túl gyors.

– Majd lassítom az iramot. Nem akarlak letámadni. – A komoly szavak hallatán Vicky rájött, hogy alighanem hangosan gondolkodott. Lesütötte a szemét. Úgy viselkedek, mint egy csitri az első randevún – gondolta.

– Kérdezhetek tőled valamit? – Hogy felpillantott, Nick folytatta: – Miért kérdezted meg, hogy gazdag vagyok-e? Az volt az első gondolatom, hogy milliomos férjet akarsz fogni.

Vicky belenézett a meleg, barna szemekbe.

Válaszoljon? Vagy váltson inkább témát? Nick tekintete őszinteséget kért, s ő úgy döntött, megadja neki.

– Éppen ellenkezőleg – felelte halkan. – Más a leprásokat kerüli, én a milliomosokat. Ennyi. – Lehajtotta a fejét. – Fájdalmas a téma.

Nick megértette, hogy nem akar erről beszélni, hát nem erőltette. Lesz még ideje, hogy megtudja, mi az oka a lány bánatának. Most inkább úgy néz ki, mint akit fel kell vidítani.

– Kérsz még egy italt? Vagy hallgassunk zenét?

– Inkább hazamennék, Nick. Késő van.

Nick hosszan fürkészte az arcát. Nem látott rajta haragot, csak végtelen szomorúságot. Álomszép volt, ahogy ott állt, párás szemmel. Legszívesebben lecsókolta volna a kitörni készülő könnyeket. De nem akarta elriasztani.

– Megbántottalak? – kérdezte tanácstalanul.

– Nem, dehogy – sietett megnyugtatni a lány. Nagyra értékelte, hogy a férfi nem próbálta meg kihasználni a gyengeségét. – Csak holnap nehéz napom lesz. Jobban mondva, most néhány hétig minden napom nehéz lesz.

Vészesen közelednek a vizsgáim.

– De azért találkozunk még, ugye?

Bizonytalan volt a férfi hangja. Hiába mondja, hogy nem bántotta meg. És, ha mégis? Ha nem lesz hajlandó többé találkozni vele? Rágondolni sem mert. Néhány óra alatt ez a lány fontosabb lett neki, mint az összes többi nő, aki valaha volt az életében.

– Igen. Szeretném – suttogta a lány. Mélységes zavarban volt, hogy így kiadja magát, de nem akart hazudni.

Gondoljon róla a férfi, amit akar.

– Hazaviszlek – mondta Nick. – De előbb még…

Lassan felemelte a kezét, és óvatosan kihúzkodta a tűket a lány hajából. Egy pillanatig elgyönyörködött a derékig leomló aranyzuhatagban. Finoman felemelte az állát és hosszan nézett a szemébe, mielőtt megcsókolta. Leheletnyi, gyöngéd csók volt, nem lett volna értelme tiltakozni ellene.

Érezte ezt a lány is, mert nem ellenkezett, inkább viszonozta a csókot. Egy szempillantás alatt csupa tűz lett a teste.

Nick kibontakozott az ölelésből. Nem volt könnyű

rászánnia magát, de tudta, muszáj. Még nincs itt az ideje, hogy csillapíthassa vágyát. Türelmesnek kell lennie.

– Ha tényleg haza akarsz menni – sóhajtotta a lány hajába –, akkor jobb, ha most abbahagyjuk.

Vicky nyelt egyet, hogy csillapítsa száguldó vérét, csak utána tudott megszólalni.

– Menjünk.

Megmondta a címét. Minek is titkolta volna tovább?

Ha igazán akar találkozni még a férfival, ha valóban szeretné, hogy a kapcsolat kifejlődjön, előbb-utóbb úgyis el kell árulnia. Akkor miért ne most? Halkan szólt a zene az autórádióban. Kristálytiszta hegedűhangok. Nick a ház előtt állította le a kocsit. A kapuig kísérte a lányt.

– Késő van egy búcsúpohárhoz – állapította meg.

Vicky is ezen törte a fejét, míg előhalászta a kulcsait. Talán elvárja, hogy behívjam. De ma már inkább nem. Hát bólintott. Nick elfogadta a döntését. – Akkor csak egy búcsúcsókot kérek.

Összesimultak és szomjasan csókolták egymást. Vicky érezte a férfi izgalmát, ettől kijózanodott. Elhúzódott egy kicsit és Nick rögtön elengedte.

– Holnap valószínűleg nem érek rá, de holnapután eljövök. Hétre itt leszek érted. Rendben?

Vicky csak bólintani tudott, és a férfi már ott sem volt.

Nézte az autó távolodó lámpáit, majd bement a házba.



Ahogy belépett, azonnal támadás érte. A támadó kicsi volt, négylábú és buzgón csóválta a farkát.

– Szia, Tipsy! – üdvözölte Vicky a kutyát. Letette a táskáját és bement a nappaliba. A kutya a lába körül ugrándozott. – Hiányoztam? Hamarosan megjön az a világcsavargó gazdád.

Jenny, a barátnője, egy hónapja ment férjhez. Nászútra egy szép hosszú körutazást kaptak ajándékba a vőlegény szüleitől. Ahova persze a kutyát nem vihették magukkal.

Vicky vállalta magára a vendéglátó szerepét, amíg hazajönnek. Ami két nap múlva esedékes. A kutya, mintha értené, vakkantott egyet.

Vicky leült egy fotelba, a kutyus meg felugrott az ölébe.

Hát ennyit az álmodozásról – gondolta a lány. Ez a kis forgószél még azt sem engedi. Pillantása a falon függő képre esett.

Talán egy éve festette.

Mulatságos látvány volt. Vicky egy régi barátnőjét látogatta meg. Jennynek volt egy aranyos kiskutyája. Egy féléves tacskó. Nagyon szép rozsdabarna a szőre és olyan okosan tudott nézni még pár perccel ezelőtt! Csak közben történt egy kis baleset. Jenny a találkozás örömére felbontott egy üveg bort.

– Olyan régen nem láttalak, Vicky! Meg kell ünnepelnünk, hogy eljöttél! – Vicky elnézően mosolygott.

Jennynek ugyanis gyengéje volt a jó bor. Szerencsére tud mértéket tartani – gondolta. Még sosem látta részegen a barátnőjét.

Ittak egy pohárral. Az üveget letették a dohányzóasztalra, és kimentek a konyhába kávét főzni.

Közben Popcorn, a kutya, addig ügyeskedett, míg felborult az üveg. A bor lefolyt az asztal alá és tócsába gyűlt a parkettán. A tacskó persze rögtön lefetyelni kezdte és jól becsípett tőle.

Ott feküdt a tócsa mellett, a fejét alig bírta el. Csak az egyik szeme volt nyitva, az is csak félig. A nyelve kilógott a szájából. És a szemtelen, mintha még vigyorogna is! Nyilván a kutyák mennyországában érezte magát, miközben a bor még mindig csepegett rá az üvegből. Olyan mulatságos látvány volt, hogy mindketten harsányan elnevették magukat.

Jenny még bosszankodni is elfelejtett.

– Tulajdonképpen miért hívod Popcornnak? – kérdezte Vicky.

– Mert folyton ugrál – nevetett Jenny és letörölte a könnyeit. – Majdnem annyit van a levegőben, mint a földön.

Pont olyan, mint amikor a kukoricát pattogatják. De most lehet, hogy átkeresztelem. A Boroshordó jobban illik rá.

– Inkább a Tipsy Popcorn – ajánlotta a barátnője.

– Részeg Pattogatott Kukorica? Mint egy öreg indián főnök. De nem rossz. – Jenny odament az asztalhoz, fogta a bor maradékát és lassan a kutya fejére csorgatta. – Mostantól Tipsy Popcorn a neved – mondta ünnepélyesen, majd ledobta magát a kanapéra és a hasát fogva nevetett.

A tacskó nem törődött az őt ért inzultussal. Fejét mellső lábaira hajtva, hangosan hortyogva aludta át a keresztelőt.

Hamarosan Vicky is elbúcsúzott a barátnőjétől. Égett benne a tettvágy. Hazahajtott, és azonnal a műterembe ment. Másnapra elkészült a „Tipsy Popcorn”.

Nézte az élethű képet a részeg kiskutyáról és lágyan mosolygott az emlékein. Aztán, amikor a kutyus képe kezdett átváltozni egy meleg tekintetű férfiarcra, elment zuhanyozni és lefeküdt.



Nick eljött érte vasárnap, ahogy ígérte, és egy fantasztikus estét töltöttek együtt. Színházban voltak, valami bohózatot néztek meg. A címére már nem is emlékszik, csak arra, hogy jól szórakozott.

Vacsora után felmentek a férfi lakására. Mindketten tudták, hogy most meg fog történni…

Vicky csodálkozott önmagán, amiért egy cseppet sem bizonytalan. Néhány hónapja még azon fogadkozott, hogy soha többé nem kell neki egyetlen férfi sem. És tessék! Még egy hete sem ismeri Nicket, és egy szemernyi kételye sincs, hogy lefeküdjön-e vele. Minden idegszála sürgeti, hogy igen, igen. Igen!

Csodálatos volt, ahogy a testük egymásra talált. Mintha egy szobrász igazította volna egymáshoz az arányaikat.

Tökéletesen összeillettek.

Nick gyengéd szerető volt. Finoman bánt a lánnyal, mintha érezte volna, hogy könnyen megsérülhet a lelke.

Biztos kézzel vezette a gyönyör útján, míg együtt, egyszerre értek célba.

Mielőtt elaludt volna, Vicky fején átsuhant a gondolat, milyen önzetlen volt a férfi. Nem csak a saját gyönyörével törődött, őt sem hagyta lemaradni. Inkább visszafogta magát, ha kellett. Paul soha nem tett ilyet. Csak most értette meg, milyen önző volt. Persze, eddig nem volt összehasonlítási alapja.

Drága Nick! Lám, nem csak gyönyört adtál nekem!



Csengett a telefon? Vagy a füle káprázik? Éjjel két óra van. Ki a fene lehet az? Csak nincs valami baj a családban? –

ijedt meg Vicky. Gyorsan kiugrott az ágyból és felkapta a kagylót.

– Szia, drágám! Mit csinálsz?

– Nick? Te józan vagy? Tudod, mennyi az idő? A szívbajt hozod rám.

– Miért? – értetlenkedett a férfi.

– Miért? Épeszű ember nem az éjszaka közepén hív.

Arra ott a nappal. Az éjjeli telefonok nem szoktak jót jelenteni. Azt hittem, valami baj történt.

– Ne haragudj! Dolgoztam, és nem figyeltem az órát.

Eszembe jutott, hogy elmehetnénk a hegyekbe a hétvégén.

Ragyogó túrázó idő van.

– És ezt feltétlenül most kellett közölnöd velem?

– Már elnézést kértem. És ha már felébresztettelek, nyugodtan válaszolhatsz. Van kedved? Reggel érted megyek.

Jó?

Végül is, miért ne? – tűnődött a lány. Szeretett kirándulni, csak kevés ideje volt rá. És neki is szüksége van néha egy kis kikapcsolódásra. Jó lesz feltöltődni.

– Rendben. Hány órára jössz?

– Hétre. Egy darabig felmegyünk kocsival, tudok egy kedves turistaházat. Onnan gyalogolunk! Öltözz túrához!

Van bakancsod?

– Van. Bár már évek óta pihen szegényke.

– Akkor most aludj gyorsan és sokat. Holnap szükséged lesz az erődre. Jó éjszakát, kedves!

Vicky visszazuhant az ágyba, és szinte azonnal újra elaludt.

Reggel hatkor frissen, kipihenten ébredt. Jókedvűen dúdolászva készítette el a reggelijét, szedte elő rég nem hordott bakancsát. Farmert, meleg dzsekit vett elő. Szükség lehet rá, még nincs nyár, inkább csak tavasz. Megette a szendvicseit, és várt.

Nick pontosan érkezett, egy sötét színű terepjáróval. A kocsiban már volt egy hatalmas kosár, tele minden földi jóval. Hűtőtáskában a romlandó élelmiszer, mellette néhány üveg ásványvíz. Egy hétre megyünk vajon? – töprengett a lány. Csókkal üdvözölte a párját, mint mindig.

– Biztos, hogy mindent eltettél? – szurkálta. – Mikor is jövünk vissza? Jövőre?

– Te! Te lány! Ne bosszants! – De a szeme huncutul villant. – Pakolj! Indulunk – parancsolt rá játékosan.

Vicky beszállt. Meglepően kényelmes volt a terepjáró.

Még sosem ült ilyenben. Hát most lesz rá alkalma, hogy kipróbálja. Hosszú út előtt állnak.

Tizenegy óra után értek fel a turistaházhoz. Nick elővett két hátizsákot és belerakodott. A nehezebbiket a hátára vette, a kisebbiket felsegítette a lányra. Kezébe fogta a

kosarat. Otthagyták az autót, és gyalog folytatták az utat. Ez már elég meredek volt, nem is lehetett volna másképp. De kárpótolta őket a fáradságukért a látnivaló. Ahogy egyre feljebb értek a hegyre, egyre messzebbre láttak el. Itt még nem volt erdő, csak dúsan növő fűtenger.

Majd másfél órát kaptattak felfelé, néha közbeiktattak egy rövid pihenőt. Nem járt arra senki rajtuk kívül. Még kevesen merészkedtek ki a szabadba. Aki megtette is, csak a turistaházig zarándokolt el. Nick ismert feljebb egy menedékházat, ők oda igyekeztek. Már látszott a teteje, mögötte kezdődik az erdősáv. Szép hely – állapította meg Vicky.

Közelről látszott, hogy a ház lakatlan. Nem volt elhanyagolt, valaki rendben tarthatta. Csak a tél rajta hagyta a nyomát. Az ablakokra ráfért volna egy alapos mosás. Bent vékony porréteg borított mindent. Kinyitották az ablakokat, hadd szellőzzön a ház, gyorsan letörölték a port, és felseperték a padlót. A háznak egyszerű volt a berendezése, de minden szükségeset megtalálhattak benne.

Mikor már elfogadható állapotba került, megterítették az asztalt, és Nick elővette az ebédnekvalót. Jóízűen fogyasztották. A hosszú gyaloglás és a takarítás megtette a magáét. Farkaséhesek voltak mindketten.

Később kiültek a házikó előtti padra, és a tájban gyönyörködtek. Beszélgettek mindenről, ami csak az eszükbe jutott. Sok dologban egyezett a véleményük, de volt olyan is, amiben eltért. Megvitatták, és ha nem sikerült meggyőzni a másikat, akkor sem sértődtek meg. Tudomásul vették, hogy néhány kérdésben másképp gondolkodnak, és egy szenvedélyes csókkal lezárták a témát.

Sötétedett. Bíborszínű naplementével ajándékozta meg őket a természet. Megvárták, míg az utolsó napsugarak is elenyésztek, aztán megvacsoráztak.

Nick kétszemélyes hálózsákot hozott. Itt fenn még elég hűvös az éjszaka. Kiterítették az ágyon, és boldogan vették birtokba. Szerelmes sóhajaik összevegyültek a közeli erdő

halk zajaival.

Vicky ébredt előbb. Befészkelte magát a férfi vállgödrébe, és finoman simogatni kezdte a mellkasát.

Bohókásan meghúzkodta a sötét szőrszálakat a mellén. Keze egyre lejjebb vándorolt. Hallotta, hogy Nick lélegzése megváltozott, bár a férfi titkolni akarta ébrenlétét. Nem sokáig bírta. Hirtelen mozdult, váratlanul ráhengeredett a lányra és leszorította.

– Te kis boszorkány! – sziszegte a fogai között. – De szép is így az ébredés!

Szép lett az egész napjuk. Szokatlanul melegen sütött az égi korong, hát kihasználták az alkalmat. Az erdő szélén, lágy fűben szeretkeztek önfeledten.



Egy este csengettek az ajtónál. Vicky kinyitotta és egy hatalmas halványsárga rózsacsokorral találta magát szemközt. Elképedten bámult, amikor a csokor lassan ereszkedni kezdett lefelé, és egy vigyorgó arc bukkant elő

mögüle. Hát persze, hogy Nick!

– Szia! Elmentem egy virágüzlet előtt, és ezek a rózsák rám kiabáltak, hogy hozzád akarnak jönni. Nem hagyhattam ott szegényeket sínylődni egy kanna vízben.

– Honnan tudtad, hogy szeretem a sárgát? – kérdezte a lány, amikor már szóhoz tudott jutni. – Nagyon szépek.

Köszönöm, Nick!

– Illik a hajad színéhez. Ezek is olyanok, mint a napfény. Mint te.

– Én mint napfény?

– Igen, igen! – bólogatott buzgón. – Nekem azt jelented, drágám!

Már hat hónapja jártak együtt. Hat boldog hónapja. A nappalok a munkáé és a tanulásé voltak, de minden szabad idejüket egymással töltötték. Ha nem sikerült mégsem, Nick nem mulasztotta el a telefonálást.

Így, amikor egy este megcsörrent a telefon, biztos volt benne, hogy Nick hívja. Fölvette a kagylót és gondolkodás nélkül beleszólt.

– Szia! Szeretlek!

– Ez aztán az üdvözlés! – hallott egy férfihangot. Nem Nickét. Szörnyen zavarba jött, alig jutott el a tudatáig, hogy azért ezt a hangot is ismeri.

– Gerry? – kérdezte tétován.

– Szia, szépségem! Én is szeretlek, főleg, ha ráérsz egy fotósorozatra. Van egy isteni munkám számodra.

Gerry Hayes híres fényképész volt, Virginia Wells felfedezője és munkaadója. Szoros barátság fűzte őket egymáshoz, annyira, hogy a lány életének néhány titkát csak ő ismerte. És nála jó kezekben voltak ezek a titkok évek óta.

– Nem érek rá, Gerry! Most vannak a vizsgáim!

– Jól fizetek! – duruzsolta a fényképész.

– Tudom, de…

– Azért szólok már most, időben. Addigra szépen levizsgázol, mire mi kezdünk július elején. Gondolkodj rajta, jó? Veled szeretném elkészíteni.

– Rendben – hagyta rá Vicky. – De ezzel csak annyit ígértem, hogy gondolkodni fogok rajta.

– Ez egyelőre elég nekem. – Elégedett volt a hangja. –

És most áruld el szépen, kinek szólt a szenvedélyes üdvözlés?

Vicky elpirult. Még jó, hogy a telefonban nem látszik –

gondolta. Bár Gerry csak örül, ha megtudja, hogy boldog vagyok. De nem akart még erről beszélni senkivel!

– Neked, drágám! Hát ki másnak? – incselkedett a férfival. Szerencsére Gerry híres a humorérzékéről.

Beszélgettek még pár percig mindenféléről, hiszen rég találkoztak, aztán elbúcsúztak azzal, hogy majd a lány jelentkezik a vizsgák után.



– Hát ez meg ki lehet ilyenkor? – tűnődött Victoria.

Este tíz óra volt, már lefekvéshez készülődött. Épp most jött ki a zuhany alól, csak egy rövidke fürdőköpeny volt rajta. –

Előtte állt az egész nap, de neki pont ilyenkor kell jönnie –

zsörtölődött magában.

– Ki az? – szólt ki az ajtón keresztül.

– Nick – hangzott a válasz, mire Vicky szíve kiesett a ritmusból és összevissza kezdett kalapálni. Alig tudta kinyitni az ajtót. Közben lázasan lesegetett körbe, nincs-e valami áruló nyom. Még egy darabig őriznie kell a titkát.

– Szia, drágám! – kapta a karjaiba Nick. – Elkéstem?

Már végeztél a zuhanyozással? – nézett végig a lányon.

Élvezettel legeltette a szemét a fürdőköpeny kivágásán, ami a heves mozdulatoktól egy kissé szétnyílt.

Vicky nevetve szedte rendbe magát.

– Hja, aki késik, az lemarad az ilyen élvezetes dolgokról

– cukkolta a férfit. Nick megcsókolta hosszan, szenvedélyesen.

– Hogy azért valami jusson nekem is az élvezetekből –

mormolta.

Vicky kibontakozott a karjaiból, bár azon nyomban hiányozni kezdett neki az ölelés melege. Legszívesebben odasimult volna a férfi mellkasához, szorosan hozzátapad és el sem engedi reggelig. De hát már késő van, és neki holnap rengeteg dolga lesz.

– Mit keresel itt ilyen későn tulajdonképpen? Úgy volt, hogy elutazol. Vagy rosszul emlékszem? – kérdezte.

– Időben végeztünk, így még ma vissza tudtam jönni.

De nem bírtam ki, hogy ne lássalak. Vagy rosszkor jöttem?

Kit rejtegetsz az ágyad alatt? – Nick komoly képpel elindult az ágy felé, és benézett alá. – Hmm. Senki. Akkor biztosan a szekrényben van! – kiáltott fel. Aztán, ahogy Vicky meglepett arcára nézett, kitört belőle a nevetés. – Hiányoztál

– lágyult el a hangja.

– Te is nekem – suttogta a lány. – Pedig igazán igyekeztem lefoglalni magam és a gondolataimat. Nehéz volt, fárasztó és meglehetősen eredménytelen.

– Akkor hagylak pihenni. Én is fáradt vagyok. Csak azt akartam, tudd, hogy itthon vagyok, és reggel eljövök érted.

Elmegyünk kirándulni.

– De Nick! Én most igazán nem érek rá! Annyi dolgom van…

– Vasárnap? – vágott közbe a férfi.

– Igen, vasárnap. Mostanában nekem ez ugyanolyan nap, mint a többi. Tudod, hogy készülnöm kell a vizsgáimra!

Már csak két hetem van. Meg aztán van egy szörnyű

ismerősöm, akinek mostanság lesz a születésnapja – nézett szeretettel a férfira –, és én meglepetést készítek neki. Valódi meglepetést – hangsúlyozta.

– Ez azt jelenti, hogy nem maradhatok itt segíteni, nehogy meglássam. Eltaláltam? – Mikor a lány bólintott, folytatta. – Nem tudom, miben mesterkedsz, de egy nap halasztást biztosan kibír. Ha nem lennél készen, majd beszélek azzal a szörnyű ismerősöddel, hogy halassza el a születésnapját. Ha kell, hát kiverem belőle. Ki én! –

fogadkozott komolyan Nick.

– Angyal vagy! – lágyult el a lány hangja. Ha rögtön nem megy el, késő lesz, és oda az éjszakai nyugalmam –

gondolta magában. De jó lenne! De hogyan bánnád reggel, amikor nem bírsz felkelni – piszkálta egy belső hang. Hát aztán! Azért ráérek reggel bánkódni.

– Igen, angyal vagyok. Ezért nem hagyhatom, hogy halálra dolgozd magad. Holnap megyünk kirándulni, és kész!

Ne vitatkozz, édes – kérte, amikor látta, hogy a lány megint ellenkezni akar. Magához húzta, mélyen a szemébe nézve, mint a kígyó, amikor bűvöli az egeret. Lágyan végigsimított a hátán, hogy Vicky beleborzongott a kéjes érzésbe. Már tudta, hogy engedni fog. Már nem tehetett mást.

– Igenis, Gábriel! – suttogta, és hozzábújt. Nem éppen szent helyre illő gondolatok motoszkáltak a fejében.

Belemerült Nick barna szemének melegébe, szája enyhén elnyílt, úgy várta a csókot.

A férfi meghökkent egy pillanatra a megszólításon, és mire magához tért volna, Victoria lehúzta a fejét és a szájára

tapadt. Nem bírta kivárni, hogy Nick megcsókolja. Egész teste lázban égett. Úgy érezte, képes lenne lángra lobbantani a gyufát, egyetlen érintésével. Szenvedélyes csókolózásuknak a légszomj vetett véget. Szorosan egymáshoz simulva kapkodtak levegőért, aztán elemi erővel tört ki belőlük a nevetés. Kénytelenek voltak elengedni egymást.

– Most nem lehet, szívem – sajnálkozott a férfi. –

Tényleg késő van. Nem akarom tönkretenni a jó híredet azzal, hogy itt töltöm az éjszakát. Reggel érted jövök. Aludj jól! Álmodj valami szépet!

Vicky kikísérte a férfit. Bezárta az ajtót, és háttal nekitámaszkodott. Lehunyta a szemét. Istenem, hogy én mennyire szeretem ezt az embert! – gondolta. Pedig azt hittem, ez már soha többé nem eshet meg velem. Paul után!

Az a nyomorult egy életre elvette a kedvemet a férfiaktól. És tessék! Most megint szerelmes vagyok. Szerelmesebb, mint valaha.

Mint valaha? – tűnődött. Lehet, hogy nem is voltam igazán szerelmes Paulba. Különben nem is bírtam volna elviselni, amit tett velem. Fájt, sokáig fájt, de túléltem. De, ha Nick elhagyna, abba belepusztulnék.

Ellökte magát az ajtótól, felment a műterembe. Megállt az állványon lévő kép előtt, és bíráló szemmel nézegette.

Látszott, hogy még nincs teljesen kész, de már csak a végső

simítások hiányoztak. Egy férfi arcképe volt, teljesen élethű, pedig emlékezetből készült.

– Gratulálok, Valerie! Remek munkát végeztél. –

Sarkon fordult, visszament a szobájába. Lefeküdt, és szinte azonnal elaludt.



Mesébe illő vasárnap volt. Nick már hajnali nyolckor csengetett. Vicky éppen csak elkészült. Reggelijének utolsó morzsáit tüntette el, majd gyorsan rendet rakott. Nyugodtan alhattam volna még egy kicsit – gondolta, vágyakozva nézve az ágyára. Töprengését a csengő hangja szakította félbe.

– Már készen is vagy? – ámult a férfi, mikor meglátta.

– Á, nem, most akartam visszabújni az ágyba még egy órácskára! – sandított rá. Vágyakozása rögtön új célt talált.

Nick kapott a szavain.

– Benne vagyok!

– Csak szeretnéd! Te akartál kirándulni, hát nosza!

Kiránduljunk! – tuszkolta kifelé vidáman Nicket, bár legszívesebben ő maga is itt maradt volna.

A ház előtt várt Nick fekete Porshéja. A férfi udvariasan kinyitotta az ajtót, és besegítette a lányt. Majd átnyúlt előtte, hogy bekapcsolja a biztonsági övet. Közben beszívta a lány illatát, amitől azon nyomban megrészegült.

Mélyet sóhajtva nézett a ragyogó kék szemekbe, majd lassan odahajolt és hosszan, élvezettel megcsókolta. Gyengéden harapdálta a szája szélét, apró csókokat lehelve rá. Mikor elhúzódott, Vicky csalódottan tiltakozott.

– Sajnálom, kedves, de ez nem a megfelelő hely. Meg aztán, így sosem érünk oda. – Szenvedő képpel ment át a másik oldalra.

Vicky át akarta ölelni, de az öv nem engedte rendesen mozogni. Csak félig tudott odafordulni, a kezét nyújtotta, még egy érintést kérve.

– Most inkább ne érj hozzám egy darabig –

figyelmeztette Nick. – Hacsak nem akarsz egy árokban piknikezni. Hagyj megnyugodni.

– Oké – nevetett a lány.

Boldogsággal töltötte el, hogy ilyen nagy hatással van a kedvesére. Rásandított. Imádom a hullámos fürtjeit. A barna szemét, ami olyan melegen néz rám. A száját, ami olyan forrón csókol. Az erős kezét, ami most a kormányt fogja helyettem. Észre sem vette, hogy merőn bámulja a férfit.

Ábrándozott.

Nick rápillantott, és a lány arckifejezését látva rögtön elöntötte a forróság. Ha nem hagyja abba, még tényleg felcsavarodunk egy fára. Lassított. Hát ez nem igaz! Olyan érzésem van, mintha gondolatban szeretkezne velem. Mi ez?

Telepátia?

– Hagyd abba! – szólt rá élesen a lányra. Az összerezzent a váratlan hangtól.

– Mit? – kérdezte kábán. – Hiszen nem csináltam semmit. Hozzád sem értem! – védekezett.

– És a gondolataid hol jártak, ha szabad kérdeznem?

– Öööö… Na, igen… ezt inkább hagyjuk! –

Meglepődött, mikor érezte, hogy elpirul. Gyorsan témát váltani! – Még mindig meg akarsz ismerkedni a nővéreimmel?

– Hát persze! – vágta rá Nick. – Nem is értem, miért rejtegeted őket? Hacsak nem vagy rájuk féltékeny! – ugratta a lányt. – Attól félsz, hogy ők majd jobban tetszenek nekem?

– Nincs szerencséd, Nick! Úgy döntöttem, hogy nem rejtegetem

őket

tovább.

Pénteken

érkeznek,

a

születésnapodra. Azt hiszem, jaj lesz neked, drágám! –

kacagott önfeledten Vicky. – Három ilyen szeszélyes nőszemély talán még neked is sok lesz egyszerre.

– Biztosíthatlak, imádni fogom őket! – cukkolta a férfi.

Majd elkomolyodott és a szeme sarkából lopva Vickyre pislantott. – Egyébként én is szolgálni fogok egy meglepetéssel – jelentette ki.

– Éspedig?

– Mondtam, meglepetés. Majd pénteken mondom el.

Addig fel kell készülnöm lelkileg, mert lehet, hogy mindhárman nekem estek.

Úgy látszik, mintha félne valamitől – töprengett Vicky.

De mitől? Vajon mit titkol? Remélem, nem valami rosszat!

Bár, ha olyan nagyon jó lenne, nem kellene lelkileg felkészülnie a vallomásra. Bárhogy is van, ki kell bírnom péntekig!

Lassan kezdte észrevenni maga körül a tájat.

Varázslatosan szép vidéken jártak. Enyhe domboldalon kaptattak felfelé, fenyőerdők által ölelt úton. Aztán egy kanyar után eltűnt az erdő és egy tó csillogó víztükrét lehetett látni. Vicky felkiáltott az elragadtatástól.

– Milyen gyönyörű! Jaj, Nick, ne menjünk tovább, álljunk meg itt a tónál! Kérlek, kérlek! – könyörgött játékosan a lány, mire Nick felszabadultan elnevette magát.

– Ez volt az úticélunk, Vicky! Néhány perc, és odaérünk.

Az út szélén feltűnt egy tábla. Magánterület! – hirdette nagy, piros betűkkel.

– Biztos vagy benne, hogy jó helyen járunk? – fordult a lány Nickhez, amikor az megállt egy kis házikó előtt.

– Hát persze, ne izgulj! – Kivette a kulcsot a zsebéből, és meglengette a lány orra előtt. – Ez a terület a cégé, de a

főnök megengedte, hogy lejöjjek néha a tóhoz. A villába nem megyünk, bár felajánlotta azt is, de hát az ember ne legyen túl szemtelen. Nem igaz? Jó lesz nekünk a kerti lak is.

Gyere!

Kiszállt a kocsiból, kisegítette a lányt is. Vicky felnézett a villára. Kicsit magasabban állt, talán száz méterre tőlük, egy kiserdő szélén. Ablakai büszkén ragyogtak a napfényben.

Érdekes látvány volt. A régi görög építkezésekhez hasonlóan két oszlop tartott a bejárat felett egy timpanont.

Csakhogy ezek nem márványból voltak. Aprólékos munkával fából faragta ki a készítője. Az oszlopok és a timpanon domborművei is valódi mester kezét dicsérték.

Álomszép volt. Kívül. Belül vajon milyen lehet?

– A villa kulcsát, gondolom, el sem hoztad? – Nick tagadó fejmozdulatát látva sajnálkozva sóhajtotta. – Kár.

Már így első látásra is káprázatos! Szerettem volna megnézni.

Még csak az hiányzott volna! – gondolta Nick. Korai még az, drágám!

Kipakolták a piknikkosarat, bevitték a házikóba. Vicky kíváncsian nézett körül. A ház egyszerűen, de lakályosan volt berendezve. Az egyetlen, jókora helyiség egyik sarka volt kialakítva konyhának. Ide rakták a kosarat.

A lakórészen kényelmes ülőgarnitúra állt, néhány ügyesen elrendezett szekrény adta a térelválasztó falat.

Mögötte széles franciaágy. Két hatalmas ablakon ömlött be a napfény. Az egyik sarokban egy kis ajtó. Biztosan a fürdőszoba – tippelt Vicky.

– Lehet fürödni a tóban? – érdeklődött.

– Hogyne. Azért hoztalak ide. Többek között –

vigyorgott Nick. – A fürdőszobában átöltözhetsz – mutatott a sarokba.

– Inkább együnk előbb! Éhes vagyok. Vagy te szívesebben kezdenéd a fürdéssel? Biztosan csodás a víz!

Tényleg nincs itt senki rajtunk kívül? És nem jön az őr, hogy elzavarjon? Nick… – ránézett a férfira és elakadt a szava.

Nick tűnődve szemlélte, majd lassan, megfontoltan válaszolt.

– Én is. Nem. Igen. Nincs. Nem. – Vicky meglepett arcát látva elnevette magát. – Kellett neked így lerohannod a kérdéseiddel? Most aztán bogozd ki a válaszokat! Vagy segítsek? – pimaszkodott.

– Köszönöm, nem kell. Ezután csak egyet kérdezek egyszerre. Megfelel? – érdeklődött álnokul. – Nem fogja nagyon megviselni a kis szürke agysejtjeidet, hogy ilyen sokat kell gondolkodnod?

Nick szeme veszélyesen kezdett csillogni. Szinte észrevétlenül közelített a lányhoz. Megragadta, és acélos karjaival szorosan átölelte.

– Szemtelen perszóna, te! Majd én megtanítalak hallgatni! – Ajkát vadul a lány szájára tapasztotta. Vicky először ellenkezett, de inkább csak játékból. Tudta, hogy ezzel még jobban felszítja kedvese vágyát.

Ő maga már tűzben égett. Szorosan tapadt a férfi izmos testéhez, kezével a hajába túrt. Szerette Nick selymes, göndör hajába mélyeszteni az ujjait. Aztán lejjebb vándorolt a keze. Már a férfi hátát simogatta, és egyre lejjebb jutott.

Ölén érezte Nick izgalmát. Testén kezének érintését, játszi simogatását mindenütt.

Apró csókok között súgta a lány fülébe:

– Akarlak, Vicky! Most, rögtön! – A lány halk, kéjes nyögdécselését helyeslésnek vette. Keze elöl tapogatózott.

Kigombolta a lány blúzát, majd lassan leengedte a válláról.

Hangosan szedve a levegőt, a farmer cipzárját húzta le.

Vicky kilépett a nadrágból és ott állt a férfi előtt, csupa-csipke fehérneműben. Nick kedvtelve legeltette rajta a szemét.

– Túl vagy öltözve, drágám! Mi ez a rengeteg ruha rajtad? Hova készülsz? – lehelte a lány fülébe, miközben keze a melltartó kapcsán babrált.

– Hát, apácának nem, az biztos – súgta vissza Vicky. –

Mindamellett te sem lennél jó szerzetesnek. Rohamosan szűkül a nadrágod! Tán összement? – csipkelődött. –

Biztosan szorít. Segítek levenni, ne szenvedj tovább.

Nick leszórta magáról a ruháit, és felkapta a lányt. Úgy vitte, mint a pelyhet. Óvatosan letette a széles franciaágyra, majd melléfeküdt. Keze nem tudott tétlen maradni, rögtön felfedezőútra indult a lány testén. Végigingerelte a már ismert pontokat, és meglepődve fedezett fel újabbakat. Ez a lány tetőtől talpig erotikus zónából áll! Annál jobb!

Megállapodott a mellén, majd a lány sóhajára lassan odahajolt, és megnyalta az egyik mellbimbóját. Vicky testén remegés futott át. Nick örömmel állapította meg, hogy a lány ugyanolyan izgatott, mint ő.

Szájába vette a bimbót, és élvezettel szopogatta. A másikat két ujja között morzsolgatta. A lány egy darabig tétlenül tűrte, de nem bírta sokáig. Belemarkolt a férfi hajába, és felhúzta magához a fejét. Belenézett Nick elködösödött szemébe, majd lázasan a szájára tapadt. Keze a férfi hátán, csípőjén kalandozott. Testük felforrósodott, szívük hangosan dübörgött. Vérük száguldozott az ereikben.

Nick anélkül, hogy elengedte volna a lány száját, kezét lecsúsztatta a lány csípőjére. Beleakasztotta az ujját a csipkebugyi szélébe, és lassan lehúzta, majd messzire

hajította. Nyelve Vicky szájában kutakodott, az ujjai pedig a lány ölén.

– Nick! Nick, nem bírom tovább! – lehelte Vicky. –

Gyere már!

– Jövök! – felelte a férfi, de még váratta a lányt. Az őrületig akarta fokozni a vágyát. Simogatta, csókolta, harapdálta mindenütt. A fájdalom, amit a lány körmei okoztak a hátán, csak még jobban felizgatta. Végül már ő

sem bírta tovább. Ráfeküdt a lányra, erőteljesen beléhatolt.

Vicky felsikoltott a kéjtől. Rögtön átvette a ritmust, teljesen eggyé olvadtak. Ütemesen hajtogatta a férfi nevét, mint valami varázsigét. Egyazon pillanatban értek fel a csúcsra, és oldódtak fel egymás szerelmében. Még reszkető

testtel, kimerülten, de csillogó szemekkel néztek egymásra.

– Jó, hogy vagy nekem, Vicky! Boldog vagyok veled.

Szeretlek.

– Én is téged – súgta a lány fáradtan. Szeme önkéntelenül lecsukódott. Befészkelte magát a férfi vállgödrébe, és elaludt. Már nem érzékelte, hogy Nick egy takarót húz magukra, majd ő is álomba merül.

Amikor Nick felébredt, a lány még mindig hozzábújva szuszogott. Csodálatos nő vagy! – gondolta –, csodálatos ember és csodálatos szerető.

– Nagyon szeretlek, Vicky! Remélem, meg tudsz majd nekem bocsátani! – súgta a hajába. – Nem akarlak elveszíteni.

A lány mocorogni kezdett, aztán kinyitotta az egyik szemét, és odasandított, hogy a férfi ébren van-e már? Nick elnevette magát, és könnyedén megcsókolta.

– Tényleg szeretsz? – kérdezte a lány. Nick bólintott. –

Megnyugtató. Akkor van rá remény, hogy nem hagysz éhenhalni.

– Nem. Most még nem – felelte. – Esetleg úgy ötven-hatvan év múlva. – Felkelt, felhúzta a nadrágját, átment a konyhába. Tányérokat, evőeszközöket szedett elő.

Megterítette az asztalt, majd kirámolta a piknikkosár teljes tartalmát. Nagy buzgalmában nem is vette észre, hogy Vicky is felöltözött és odament. Ahogy fordult, majdnem feldöntötte a lányt. Utánakapott, és kihasználva az alkalmat, futó csókot lehelt a szájára.

– Sült csirke. Pástétom. Ropogós kifli – nézett végig az asztalon Vicky. – Narancs. Banán. Bor. Mennyi mindent hoztál! Egy hétre jöttünk?

– Gondolod, hogy elég lenne ez neked egy hétre? –

évődött a férfi. – Amilyen éhesnek látszol, még ma estére sem marad belőle. Láss hozzá!

Vicky jó étvággyal kezdett falatozni. Nick még poharakat szedett elő, és kibontotta a bort. Töltött mindkettőjüknek, aztán ő is hozzálátott.

Miután jóllaktak, megkeresték a fürdőruhájukat és átöltöztek. Vicky bevonult a fürdőszobába, magára kapta parányi piros bikinijét, és már jött is. Élvezettel hallgatta, hogy Nick lélegzete kihagy, ahogy meglátja. De őt sem hagyta hidegen a férfi teste. Nick csak egy szűk, sötétkék fürdőnadrágot viselt. Vicky szíve erősebben kezdett dobogni. Ahányszor látom – gondolta –, annyiszor megkívánom.

– Gyerünk fürödni! – kiáltotta, és kiszaladt a házból.

Nick utána eredt. Odakint derűsen sütött a nap, meleg volt a

levegő. A fákon madarak csicseregtek. Biztosan ők is szerelmesek – gondolta a lány.

Habozás nélkül belevetette magát a tiszta, átlátszó vízbe. Első pillanatban hűvös volt, de ahogy úszni kezdett befelé, egyre jobban hozzászokott. A hátára feküdt a vízen, lebegve nézte maga felett a ragyogó kék eget. Egyetlen apró felhő sem látszott. Olyan, mint a pillanatnyi hangulatom –

ötlött eszébe a hasonlat.

Körülnézett. Nick erőteljes karcsapásokkal úszott befelé, mint aki menekül valami elől. Vagy csak ledolgozza az ebédet? Vicky utána iramodott, de persze nem érte el.

Egyszer csak Nick eltűnt a szeme elől. Hiába forgolódott, sehol nem látta. Már eltelt egy fél perc, és még mindig nem került elő.

Valami súrolta a lábát. Majd újra. Aztán Nick hirtelen átölelte a víz alatt, majd prüszkölve bukkant a felszínre.

Vicky ököllel esett neki, közben majdnem elsüllyedt.

– Te őrült! Többet ne tegyél ilyet! Azt hittem, bajod esett. Hogy valami alattomos víz alatti csapdába estél. Bár ez a tó nem látszik hínárosnak, de ki tudhatja? – dühöngött.

– Tényleg csapdába estem. De a szerelem csapdájába!

És erről egyedül te tehetsz! – vigyorgott a férfi. Aztán magához húzta Vickyt, és szenvedélyesen megcsókolta. Csak akkor engedte el, amikor kezdtek lesüllyedni a víz alá. – Ne menjünk ki a partra? – súgta ködösödő tekintettel.

– De. Menjünk! – válaszolta a lány. Alig várta, hogy kiérjenek. A hűvös víz ellenére is forró volt a teste.

Nick nézte a lányt, és nem bírta tovább. A partmenti sekély vízben elkapta. Lehúzta róla a bikinit, majd lehámozta a saját fürdőnadrágját is. Szenvedélyesen szeretkeztek a vízben, miközben a ruhadarabjaik körülöttük lebegtek a felszínen.

– Még szerencse, hogy tényleg nincs itt senki –

sóhajtotta a férfi kielégülten.



Vicky szerencsésen letette a vizsgáit. Sikerült! –

ujjongott. Végre vége az egyetemnek! Ezt meg kell ünnepelni! Holnapután lesz Nick születésnapja, hát duplán ünnepelünk!

Úgyis ritkábban találkoztak az utóbbi hetekben, hogy nyugodtan tudjon felkészülni. Az állását az ügyvédi irodában még a vizsgák kezdete előtt felmondta. Már nem volt szüksége rá. Valerie egyre jobban befut. Kapkodják a képeit, szépen keres. És, ha Valerie-nek van pénze, akkor Vickynek is van.

Jelenleg viszont unatkozott. Nicknek tartania kell a határidőt, ezért most éjjel-nappal folyik a munka az építkezésen. Két álló napig nélkülöznie kell. Mit csináljak? –

töprengett. Úgy igazán nem volt kedve semmihez. Csak lazítani akart, kikapcsolódni az intenzív tanulás után.

Hirtelen eszébe jutott a könyv. Nick könyve. Elővette, fellapozta az első oldalt. Észrevétlenül elmúlt az idő, teljesen belemerült az olvasásba. Tényleg megdöbbentő könyv –

adott igazat a férfinak. És az is igaz, hogy bármikor bekövetkezhet. Rossz még rágondolni is! Inkább lefekszem

– határozta el.

Álmában az utolsó ember kísértette. Látta, ahogy bolyong

kétségbeesve,

magányosan.

Céltalanul.

Reménytelenül. Látta a hitetlenkedést és az örömöt, amikor a férfi megtalálta az ismeretlen lábnyomokat a homokban.

Lehet, hogy mégsem ő az egyetlen? Hogy maradt még túlélő

az atomrobbanás után? Vajon újra kell-e teremteni az emberiséget?

Vicky feladta a harcot. Felkelt, és felment a műterembe. Feltett egy kifeszített vásznat az állványra, és nekiállt festéket keverni.

Órák hosszat dolgozott megszállottan. Az agyában motoszkáló kép nem hagyta nyugodni. Keze fel-le járt a vásznon, az idő elvesztette jelentőségét. Lassan kivilágosodott.

– Mára elég – mondta Vicky Valerie-nek. –

Nyújtóztasd ki a tagjaidat, öreglány! Megérdemled!

Pár lépést hátrált és ránézett a festményre. A kép hátterében egy város füstölgő romjai. Roncsok, pusztulás. A másik oldalon a város melletti erdő kivirult, zöldebb, élőbb, mint valaha. Égbekiáltó a különbség a két oldal között. A kép előterében a férfi. Az utolsó ember. Látszik, hogy a városból jött, mezítláb a homokban. A festő azt a pillanatot vitte képre, amikor felfedezve az apró női lábnyomokat, leguggol és ujjaival végigsimítva rajtuk, tekintetével követi a nyomokat. Arca még merev, fásult, de szemében már ott a remény. És ez a ragyogó szempár egyenesen a néző szemébe tekint, hogy úgy érzi, ő az, akit a férfi keres.

– Döbbenetes! – suttogta maga elé a lány. – Nem hittem, hogy képes vagyok ilyesmire. Óh, Nick, még ezt is neked köszönhetem!



Már csak ez hiányzott! – szidta Vicky a harisnyáján leszaladt szemet. Idegesen öltözködött, alig tudta felhúzni magára a ruháit. Nagyon izgult. Vajon mit mond az orvos?

Péntek délelőtt volt. Most esett át a nőgyógyászati vizsgálaton, és izgatottan várta az eredményt. Már napok óta émelygett a gyomra, de eddig valahogy nem figyelt rá. Talán még nem volt olyan erős a hányingere, hogy feltűnt volna.

Ma reggel azonban ránézni sem bírt az ennivalóra. Ez már gyanús volt! Gyorsan utánaszámolt, és kiderült, hogy nem jött meg a menzesze. Sőt! A múlt hónapban sem! De a sok tanulnivaló annyira lekötötte a figyelmét, nem törődött semmi mással akkoriban.

Atyaisten! Lehet, hogy terhes vagyok? Kikereste a nőgyógyásza telefonszámát, és kért egy időpontot.

Szerencsére már aznap délelőtt fogadni tudta.

Most itt szerencsétlenkedik a ruháival, és majd szétveti a kíváncsiság. Bár lényegében csak megerősítést várt a gyanújára. Nem bírták el a lábai, szabályosan lerogyott a székre az orvossal szemben. Dr. Scott rámosolygott a szemüvege mögül.

– Nos, Miss Wells, valóban állapotos. A kilencedik hétben van.

Vickynek egy pillanatra megállt a szívverése. Mégiscsak más egy szakembertől hallani, még, ha biztosra vette is, hogy terhes. Most mi lesz? Vajon Nick mit szól hozzá? Egyáltalán akar-e gyereket? Sosem beszéltek erről.

– Örül a babának? – kérdezte az orvos, hogy a lány nem szólt semmit.

– Igen! Nagyon! – Vicky átszellemült tekintettel nézett dr. Scottra. – Még át kell ugyan szerveznem az életemet, de

nem cserélnék senkivel. Legfeljebb egy olyan kismamával, aki már a kilencedik hónapban van.

– Ne akarjon cserélni – nevette el magát az orvos. – Ne adja oda a várakozás örömét, a gyermek növekedésének, mozgásának érzését. Ez is az anyaság, nem csak a szülés maga.

– Milyen igaza van – felelte a lány. Felállt, elköszönt.

– Aztán el ne felejtsen ellenőrzésre jönni! –

figyelmeztette még utoljára dr. Scott, és melegen kezet fogott vele. – Az asszisztensnőm majd ad egy időpontot.

– Köszönöm, doktor úr! A viszontlátásra!

Már kinn járt az utcán, amikor hirtelen úgy érezte, menten kilyukad a gyomra az éhségtől. Hát persze! Hiszen ma még nem is ettem! Ránézni sem bírtam. Most meg úgy érzem, képes lennék felfalni egy egész csirkét egymagam.

Egy pillanat! Már nem is vagyok egymagam! Most már kettőnknek eszem!

Hazament, gyorsan kiadós ebédet készített magának.

Közben erősen gondolkodott. Június másodika van. Nick születésnapja. Ma este eljön. Több ajándékot kap tőlem, mint gondolná! Az ikrek, a meglepetés és a gyerek! Lehet, hogy sok is lesz neki egyszerre.

Miután jóízűen elfogyasztotta az ebédjét, körülnézett, hogy mire van még szüksége az ünnepi vacsorához. Már csak a húst kell megvennie, más minden itthon van. Vette a kabátkáját, a pénztárcáját betette a táskájába, és elindult az áruházba.

De nem hagyták nyugodni a gondolatai. Vajon Nick mit szól majd? Örül? Vagy éppen ellenkezőleg? Akar-e gyereket? Szereti-e a gyerekeket egyáltalán? Erről úgy igazán

komolyan

soha

nem

beszélgettek

még.

Vicky

elbizonytalanodott.

A lábai önkéntelenül az építkezés felé vitték az áruház helyett. Megállt a hatalmas kapuval szemközt, bár maga sem tudta, mit akar itt. Mire vár? Igaz, hogy épp vége a munkaidőnek, most jönnek kifelé a munkások, de ez még nem jelenti azt, hogy Nick is most és itt jön ki. Egyszer megmutatta az építkezést, hogy jelenleg ezen dolgoznak az emberei, és említette, hogy van másik kijárat is, a másik utcára.

Hirtelen meglátta őt. A szíve vadul kalapálni kezdett.

Már majdnem elkiáltotta magát, de egy építőmunkás megelőzte. Nick visszafordult, váltott vele néhány szót.

Hangos nevetésük a lányig is elhallatszott.

– Istenem, de szeretem! Ha csak meglátom, már nem bírok magammal. Hát még, ha megérint! – gondolta Vicky, miközben nézte őket. Közben azok ketten elváltak, és Nick elindult az ellenkező irányba. A munkás a lány felé tartott egy társával. Már tisztán értette a beszélgetésüket is.

– Rendes ember a főnök – mondta az, aki Nickkel beszélt előzőleg. – Ugyanúgy dolgozik, mint mi. Saját magától is megköveteli ugyanazt, amit az embereitől. Senki sem gondolná, hogy ő a tulajdonosa ennek a hatalmas vállalatnak. Pedig megtehetné, hogy csak ül az íróasztala mellett, és tologatja a papírokat egyik sarkától a másikig. De Nick nem ilyen, majd te is meglátod, ha olyan rég leszel itt, mint én. És még humora is van. Nem veszi sértésnek, ha egy kicsit csipkelődünk vele…

Vicky lemerevedett. Úgy érezte, mintha a fejére esett volna egy jókora tégla. Szédült, meg kellett kapaszkodnia a falban. Nick a tulajdonosa a cégnek? Akkor milliomosnak kell lennie! Ez pedig azt jelenti, hogy hazudott. Most

valahogy eltörpült az a tény, hogy ő is hazudott a férfinak.

Hiszen éppen ma este akart meggyónni mindent.

Közben a két munkás odaért mellé, és látva, hogy halottsápadt, megkérdezték, segíthetnek-e valamiben.

– Óh, igen! – nézett rájuk a lány elveszetten. Úgy érezte, bizonyosságot kell szereznie. Hátha nem is az ő

Nickjéről beszéltek! – Kérem, mondják meg, ki volt az az ember!

– Melyik? – értetlenkedett a munkás.

– Nick! Akivel az imént beszélgetett. Kicsoda ő

valójában? – Reszketett a hangja, alig bírt beszélni.

Legszívesebben sírva fakadt volna. – Azt mondta, hogy ő a tulaj, vagy rosszul hallottam? – reménykedett az utolsó szalmaszálba kapaszkodva.

– Jól hallotta. Nick Sanford tényleg a Rabeco vállalat tulajdonosa. Talán ismeri?

– Bár ne ismerném! – kiáltott a lány elkeseredetten.

– Talán elcsábította, és aztán otthagyta magát? –

érdeklődött a munkás. – Bár ezt nem tudom elhinni, ő nem olyan. Talpig becsületes ember.

– Az! Talpig hazug! – mondta a lány indulatosan, és sarkon fordult, otthagyva a meglepett munkásokat.

Most mit csináljak? – töprengett. Nick hazudott nekem. Becsapott. Akárcsak Paul. Gazdag! Akárcsak Paul.

És én gyereket várok tőle! Mint annak idején Paultól. Vajon Nick hogy fogadja a hírt? Mint Paul?

Megreszketett erre a gondolatra. Az nem lehet! Nem akarom elveszíteni ezt a gyereket is! Azt nem élném túl! Nick nem tudhatja meg! Nem vállalom a kockázatot – döntötte el.

– Hiszen nem is ismerem őt. Amit tudok róla, az talán ugyanolyan hazugság, mint az, hogy éppen csak ki tudja

fizetni a vacsorámat. Ki hát! Az egész vendéglőt megvehetné, mindenestől.

Nem emlékezett rá, hogyan került haza. Belül teljesen megdermedt. Lelki szemei előtt a négy évvel korábbi események peregtek.



Tizenkilenc éves volt, naiv és fülig szerelmes. Első évét végezte az egyetemen. Paul végzős volt. Tetszett neki, hogy ez a csodaszép lány csak őt imádja, másra rá sem néz. Pedig sokan szerették volna. De ő beleesett Paul vonzerejének csapdájába, és nem volt szabadulás.

A férfi szőke volt, kékszemű és deltás. Az egyetem futballcsapatának csatárja. Népszerű volt, megtehette, hogy válogat a lányok között. És ő Vickyt választotta.

– Én meg a mennyekben jártam – emlékezett keserűen a lány. – Magasabban lebegtem, mint a felhők. Nagyobbat is estem!

Két hónap sem telt el, és ő odaköltözött Paulhoz.

Ekkor már tudta, hogy a fiú gazdag családból származik, de nem érdekelte. Nem látott a szerelemtől. Nem látta, hogy a férfinak ingyen tanulótársra volt szüksége, aki segítette, hogy átcsússzon a vizsgáin. Persze, tetszett neki a lány, a hiúságának is jólesett, bár furcsák voltak együtt. Két fiatal, szőke, kékszemű ember. Inkább látszottak volna testvéreknek, mint szerelmeseknek.

– Pedig egy pár voltunk! – sóhajtott magában Vicky. –

Ő volt nekem az első, és az egyetlen is, amíg Nicket meg nem ismertem.

Letelt az első év. Paul elvégezte az egyetemet, épphogy, de sikerült neki. De, mivel a sport jobban érdekelte, profi futballista lett. Ha tehette, a lány is elment a meccsekre.

Felhőtlenül boldog volt.

Egy nap Vicky rájött, hogy terhes. Este ünnepi vacsorával várta haza Pault. Ínyencségeket főzött, betette a

„Szerelmes asszony”-t a magnóba, gyertyát gyújtott, és várt.

Amikor Paul hazajött, a nyakába ugrott. Szinte lázban égett az izgalomtól. Alig várta, hogy elmondhassa a jó hírt a szerelmesének.

Vacsora után töltött egy pohár bort a férfinak, magának pedig narancslét.

Leültek a kanapéra. Szorosan

befészkelődött a férfi karjába.

– Paul! Mondani szeretnék valamit – kezdte boldogan ragyogó szemmel.

– Mondjad!

– Gyerekünk lesz! Kisbabánk – ismételte, mert a férfi értetlenül bámult rá.

És akkor elkezdődött a rémálom. Paul dühösen ugrott fel. Villámló szemmel kezdett kiabálni. Vicky soha nem látta még ilyennek. Teljesen kivetkőzött magából. Az erek kidagadtak a halántékán, ahogy ordított. Meg sem próbálta türtőztetni magát.