A HÁROM TESTŐR EURÓPÁBAN

Rejtő Jenő halhatatlan légiósai visszatérnek.

Gönczöl András

2024

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Copyright © Gönczöl András, 2024

Borító grafika: Fodor Attila

ELŐSZÓ

Mikor Rejtő Jenő (alias P. Howard, 1905 – 1943) megírta a történetem alapját képező, A HÁROM

TESTŐR AFRIKÁBAN c. regényét, még nem sejtette, hogy főhősei újjászületnek az Úr 2024-ik esztendejében.

Érzésem szerint az eredeti történet torzó maradt. Csülök, Senki Alfonz, Tuskó Hopkins – és természetesen a kívülálló, egyfolytában ármánykodó Török Szultán – afrikai kalandjai véget érnek a harmincas évek második felében. A Francia Idegenlégióból történt leszerelés utáni sorsukra csak elnagyolt utalások vannak a sikeres, számtalan kiadást megért regényben.

Serdülőkorom óta izgatott, hogy miként alakult volna hőseink sorsa a nagy világégés utáni, igencsak megváltozott Európában. A közben elkezdődött II. Világháború (amelynek végül az író önmaga is áldozatául esett) témaként korlátlan lehetőségeket adott volna, de nem kívántam a háborúról írni, nem akartam új történetet kreálni háborús tettekről és hősökről, mert a karaktereket figyelembe véve alapjában mellékvágányra tereltem volna a szereplők énjét.

(Húsz év elteltével Alexandre Dumas három testőre is új kalandokra indul, melyek - véleményem szerint - sokkal érdekfeszítőbbek és mélyebbek, mint a tucatnyi, az író elképzeléseitől igencsak elrugaszkodott filmben megörökített, mindenki által ismert alaptörténet).

Ez, a folytatásnak szánt regényem először 2022-ben lett kiadva finn nyelven KOLME

MUSKETTISOTURIA EUROOPASSA címmel (ISBN: 9789528065760). A figurák „rejtőjenőiek”

maradtak; ugyanazokkal a tulajdonságokkal felszerelkezve, amelyekkel belopták magukat olvasók millióinak szívébe az elmúlt több, mint nyolcvan esztendőben. A magát sikeres írónak tituláló Csülök és barátai (sokat) isznak, kártyáznak, verekednek, lopnak és csalnak, de mindezt emberségüket megőrizve. Sírig tartó, az Idegenlégióban kialakult mély bizalom, bajtársiasság hatja át kapcsolatukat. Gyarló, de szimpatikus, nevettető mivoltukban – ötven felé közeledve is - érződik a soha felnőtté nem érő, örök tizenévesek romantikus elvágyódása a hétköznapokból a NAGY

KALANDBA.

A több síkon játszódó regény könnyen követhető, valós európai helyszíneken történik, nagyobbrészt az író saját utazási élményeire támaszkodva.

Jó szórakozást kíván a szerző

Gönczöl András

Első rész

Kora délután a Török Szultán felvette galambszürke flanel öltönyét, csokornyakkendőt kötött és elsétált a nápolyi pályaudvarra. A casertai Királyi Palotában működő Royal Casinoba tartott, noha 1958-ban a hazárdjátékok szervezése, sőt ezekben a részvétel is szigorúan tilos volt. Igazi gamblerként inkább a játék öröméért, mint holmi anyagi javakért játszott, elvarázsolta az úri társaság és az elefántcsontgolyó gyors pörgése, máskor sápadt, beesett arca a pókerasztal mellett kipirult, szívverése felgyorsult. Néha nyert is, de leginkább vesztésre állt. Elvesztette többek közt a régi légiós barátaival végrehajtott szenegáli küldetés után kapott jutalmát, valamint az aprót, amelyet a Tuskó Hopkins-szal közösen birtokolt kocsma kasszájából alkalmanként lenyúlt. A HÁROM

FURCSA PATKÁNY Nápoly központjában honolt és a körülményekhez képest jól jövedelmezett, köszönhetően a Kubából csempészett rum méltányos árának. A harmincas évek közepén a jutalom igen jelentős összegnek számított, de a blackjack, baccarat és rulett segítségével a pénz igen gyorsan elpárolgott. A golyó kerek és általában a legrosszabb helyen áll meg ( a Szerző személyes élményeire alapuló észrevétel). Maga a Török soha nem szolgált az Idegenlégióban, mégis része volt a három testőrnek nevezett trió kalandjainak valamiféle baráti ellenségként, illetve ellenséges barátként megnehezítve Csülök, Senki Alfonz és Tuskó Hopkins életét.

Takarékos emberként messziről elkerülte a pályaudvar kasszáját és felszállt a kettes vágányon álló szerelvény utolsó kocsijába. Bő fél óra múlva épp időben ugrott le Caserta állomásán, mert a kalauz vészesen közeledett a kocsi elejétől. A vele egy időben érkező nevadai házaspár hangoskodva folytatta útját a híres palota irányába. A Török Szultán felvette sétájuk ritmusát, közben meg-megállt és tüzetesen vizsgálgatta az útmenti épületek rozzant kapuit és a fal melletti szemetesládákat. A főbejárat előtt türelmesen megvárta, míg az amerikaiak megveszik belépőjegyeiket. Eléggé közel állt, hogy lássa, amit látni akart; a vastag tárcát, amelyből a vidám zöldhasú bankók csak neki integettek. A fényképezőgép is érdekelte; a Rolleiflex komoly értéket képviselt a háború utáni elszegényedett Itáliában.

Az alacsony, negyedíves melléképületek közötti Piazza Carlo Borbone (egykor virágzó park, most puszta, tankok hernyótalpai által felszántott birkalegelő) egyenesen a palota széles homlokzatához vezeti a nyájas látogatót. A méltóságteljes, tökéletesen szimmetrikus építmény sokban emlékeztet a hasonló célú madridi intézményre, ahol az építtető VII. Károly nevelkedett. Méretei egyszerűen nyomasztóak; négy belső udvart ölel körül, a mögötte fekvő park csatornája vízesések sorozatában folytatódik, a medencéket a szoborcsoportokkal ékesített márvány szökőkutak táplálják. A Versailles-t majmoló, de annál fennhéjázóbb palota egyre emelkedő építési költségei az évek során a csőd szélére sodorták a Nápolyi Királyságot. A helyzet komolytalanságát csak fokozta, hogy maga az uralkodó egy éjszakát sem töltött ott, ugyanis az Úr 1759-ik esztendejében jobb, jövedelmezőbb állást kapott, mert III. Károly néven spanyol királlyá koronázták. Így maradt Caserta nyakán az akkor még befejezetlen, mégis pompázatos rezidencia, melynek fenntartása a mai napig súlyosan terheli a kisváros költségvetését.

A világháború véget értével a bombázások során megrongálódott épületet renoválták, majd 1958-ban múzeumként nyitották újra. Az intézmény igazgatójának kinevezett helyi muzeológus, Lorenzo Lucca lelkiismeretesen végezte munkáját csekélyszámú, alulfizetett személyzetével. Úgy mellékesen sikerült foglalkoztatnia egyetlen lányát, Alessiát is, aki hétköznaponként a főbejárat kasszájában árulta a belépőjegyeket.

Egy fülledt, kora őszi napon a nápolyi Famiglia mindenható Keresztapja – maga is a művészetek és a barokk építészet kedvelője – látogatott a múzeumba két gorillájával és belépőjegyet vásárolt.

Három személyre. Unalmában Ámor pont akkor lőtte ki nyilait a pult mindkét oldalára és lám, egy

pillanat alatt csoda történt. Magam és több más nagy író szavaival élve: amore a prima vista, vagyis első látásra fellángolt a szerelem. Don Giuseppe Bartollinak, a hétpróbás maffiafőnöknek megtetszett a huszonéves leányzó telt alakja, vidékies ártatlansága és nyílt, naiv tekintete, Alessiára pedig mély benyomást tett a középkorú, őszülő halántékú, jómódú férfi választékos öltözködése és pallérozottnak tűnő beszédmódja. Különösebben sem a harminc év korkülönbség, sem a felöltő alól dudorodó revolver nem zavarta. A világháború utáni Itáliában sokan hordtak kézifegyvert, úgymond önvédelmi célból.

Lucca pillanatokon belül tudomást szerzett a frissen bimbózó kapcsolatról és hangosan veszekedett lányával, akit figyelmeztetett, hogy milyen következményekkel járhat a hírhedt gengszter barátnőjének lenni. A szerelemittas Alessia nem látott, nem hallott és nem tágított.

Néhány napos hasztalan mérgelődés után a dühös apa látszólag kiengesztelődött és gyakorlatias emberként úgy tett, mintha mi sem történt volna, de minden kívülálló előtt gondosan titkolta a kapcsolatot. Az érem sokadik oldalát figyelembe véve a jócskán alul művelt, de kissé túlsúlyos hajadon egy jó szeretőt sem talált volna magának helyben, férjről nem is beszélve. Fiatal nőkből túlkínálat volt, a kegyetlen háború sok házasulandó korban levő férfit vitt el.

Alessia továbbra is apja régi, városszéli házában lakott, vezette a háztartást, esténként vacsorát főzött kettőjüknek, ám hétvégenként egy fekete, lefüggönyözött luxusautó utasaként elporzott a festői Positano irányába. Hétfő reggel boldogan és szemmel láthatólag elégedetten ismét megjelent, legtöbbször új ruhákba öltözve. Lucca viszont szomorú volt; hivő katolikusként családra, unokákra vágyott, új életet várt a házba, amely különösen üresnek tűnt felesége halála után. Szerencsétlen Lucia a háború utolsó napján távozott el, mikor egy baráti, de mérföldekkel eltévedt amerikai bomba pottyant a városka piacterére. A gyászba beleőszült férfi nem nősült újra, vasárnaponként virágot vitt a sírra.

Szeptember elején telefonhívást kapott. Recsegő, ellentmondást nem tűrő szicíliai hang közölte az igazgatóval, hogy Don Giuseppe Bartolli akar vele beszélni. Fontos dolgokról. Jövő szerdán délelőtt, pontosan tíz óra huszonegy perckor várják őt a főnök irodájában. Lucca agya lázasan járt; mit akar tőle a rossz hírű maffiózó? Apaként ellenezte a kapcsolatot, ezért lehet, hogy nyomtalanul, betoncsizmával a lábán végzi a napsütötte Nápolyi- öböl fenekén. Mi lesz akkor Alessia sorsa, ki fog virágot vinni Lucia sírjára? De - ha a Padrino házasodni készül? Vagy talán elege van a nehézkes apából és tenyeres-talpas lányából? A meghívás visszautasítása szóba sem jöhet, a Famiglia megtalálná őt a Holdon is. Megannyi kérdés, válaszok nélkül. Szedd össze magad, Lorenzo… Férfi vagy, ráadásul azzurro! Vonakodva bár, de szerdán a reggeli vonattal Nápolyba utazott, a Corso Novara egyik bárjában felhörpintett egy pohárka bátorító grappát, aztán határozatlan léptekkel tovább botorkált néhányszáz métert. A négyemeletes sarokház kapuján csillogó réztábla hirdette, hogy a Bartolli & Co. Ltd. a második emeleten található. Megnyomta a gombot, egy hang kiszólt a kémlelőnyíláson. Bemutatkozás után a kapu azonnal kinyílt. Lucca felvonszolta magát a lépcsőn, levetett kalappal belépett a hőség ellen lefüggönyözött terembe és halkan köhintett, majd köszönt.

’Buongiorno. Milyen elegáns iroda, Don Giuseppe! Pálmák meg minden…’

Ismét köhintett. Nem jutott eszébe semmi egyéb udvarias közhely, pedig legjobb oldalát szerette volna mutatni a nagyhatalmú embernek. A hatalmas mahagóniasztal mögött ülő férfi a kezében tartott újság fölött a jövevényre nézett.

’Benvenuto, Direttore. Isten hozta a messzi Nápolyban! Szerintem eljött az ideje…’

Lucca lebénult a félelemtől. Minek jött el az ideje? Búcsú nélkül indult el otthonról, a lányának sejtelme sincs a lopakodó veszélyről. Bartolli hideg, szúrós tekintete egyenesen az agyába hatolt.

’…hogy közelebbről megismerkedjünk, elvégre majdnem egy család vagyunk.’

’Megtisztel, Don Giuseppe! Tulajdonképp Ön, illetve mi, tehát…’

Bartolli a papírkosárba hajította az újságot és felemelkedett.

’Foglaljon helyet és gyújtson rá. Inna valamit?’

A vendég lehuppant egy alacsony fotelbe, az elé nyújtott fadobozból kivett egy zöldellő, végtelen hosszúságú havannát és rágyújtott, bár soha azelőtt nem dohányzott. Most muszáj volt. A sűrű, kesernyés füst kaparta a torkát, fojtogatta, köhögésre kényszerítette. Egyszeriben ellenállhatatlan szomjúságot érzett és végre megértette, hogy miért isznak a gazdagok konyakot a büdös szivar társaságában. A rejtett fénnyel megvilágított bárszekrényből lapos palack érkezett, oldalán ugrásra kész aranyszínű üvegpárduccal.

’Meukow XO, a konyakok királya. Salute! Jómagam öt óra előtt nem iszom alkoholt.’

A tüzes folyadék megnedvesítette Lucca bajuszát, az állára is jutott belőle, a metszett kristálypohár majd összeroppant reszkető ujjainak szorításában. A Padrino újból töltött és visszaült az íróasztal mögé.

’Nem kerülhette el szíves figyelmét, hogy közeli, bensőséges kapcsolatot ápolok a kedves lányával, akivel már találkozásunk első pillanatától kezdve – hogyan is mondjam – hasonló hullámhosszon voltunk. S ignorina Alessia igen sok örömet hozott nekem, korosodó agglegénynek.’

’Öh, valóban…’ Leánykérés, merült fel Luccában. Tekintete a hamutartót kereste.

’Nem figyel?! Nézze, tehetős ember vagyok, de családalapításra nem jutott idő, mert mindig csak dolgoztam és dolgoztam. Sokan ferde szemmel nézik a tevékenységemet, de mondja, joga van az embernek elítélnie a másikat? A végső ítéletet majd az Úr hozza meg! Az üzleti élet kemény és sok munkát igényel, kedves barátom. Az évek során mindent megtettem annak érdekében, hogy vállalkozásom jövedelmező legyen – figyelembe véve, hogy ezen a területen a bővítés bizony alapfeltétel.’

’Minden bizonnyal.’ Lucca érezte, hogyan folyik le a veríték a hátán.

’Így barátok közt elmondaná nekem, milyenek az anyagi körülményeik?’

’Köszönöm kérdését, Don Giuseppe, valahogy megvagyunk. Vezetem a múzeumot, Alessia meg árulja a jegyeket a főbejáratnál. Közös jövedelmünk elegendő, szerényen éldegélünk a saját kis házunkban. Tudja, szegény feleségem halála után…’

’Szerintem maguk többet érdemelnek és én ebben segíteni tudok’ szakította félbe türelmetlenül Bartolli.

’Hát… jobban belegondolva semmiben nem szenvedünk hiányt.’

’Ön talán nem, de gondoljon a lányára! Nem akarom magát pénzzel megsérteni, mert létezik járhatóbb, egyszerűbb út is.’

Lucca lehorgasztott fejjel fülelt. Hová akar kilyukadni?

’Térjünk a tárgyra, az időm pénzbe kerül. Vállalkozásom főként országúti szállítmányozással és

alkoholtartalmú italok nemzetközi kereskedelmével foglalkozik, valamint van némi közünk a szórakoztatóiparhoz is. Utóbbi tevékenységünk időről időre korlátokba ütközik, köszönhetően egyes régivágású, a fejlődés útjában álló intézményeknek.’

’Amennyiben a hazárdjátékokra utal’ vetette fel Lucca bátortalanul, ‘a rendőrség sem...’

’Utóbbit bízza rám. Csak nem törvénysértéssel vádol?!’

Lucca arcából kifutott a vér. ’Isten ments! Csak azt hittem, hogy…’

’Hinni más, mint tudni!’ csapott az asztalra Bartolli. ‘Az üzlet néha áldozatokat követel - akarom mondani néha áldozatokkal jár. Nehéz időket élünk, kedves uram, nagyon nehéz időket! Szeretett, de a vesztett háborúban megrokkant Itáliánk újjáépítése erőfeszítéseket igényel, sokat szenvedett honfitársaink ezért színvonalas kikapcsolódást érdemelnek. Ott fent Rómában azok az ostoba bürokraták egyszerűen fel sem fogják, hogy szolgáltatásainkra égető szükség van. Nekem pedig az Ön segítségére van szükségem.’

’Don Giuseppe, kötve hiszem, hogy valamiben tudnék…’

’Igazgatóként Ön döntési jogokkal bír, a múzeumban leginkább az Ön akarata érvényesül, nemdebár?’

Lucca megrázta a fejét. ’Nem egészen. Lényegi kérdésekben a Bizottság, a Consulta dönt.’

’Közös érdekeinket figyelembe véve van egy – ahogyan a mi köreinkben mondják –

visszautasíthatatlan ajánlatom. A Palotamúzeum igazgatójaként Ön szerény formátumú játékot engedélyezne egy megfelelő méretű és színvonalú szalonban.’

’ Impossibile! Ha szabadna megjegyeznem, ez nem különösebben illene a…’

’…de nem különösebben zavarná az intézmény mindennapi működését. Valami félreeső sarkot csak találunk a rulett- és a blackjack- asztaloknak, a pókerről nem is beszélve. Van ott úgy 1200

terem, tulajdonképp már személyesen kinéztem egyet a második emeleten. Egy új Monte Carlo – az Ön szülővárosában, Casertában. Micsoda távlatok!’

’Uram, a turistaforgalom emelkedik, a dolog egy pillanat alatt kiderülne!’

’Minél több múzeumlátogató, annál több játékos és nagyobb bevétel, ez ilyen egyszerű! A palota parádés miliőt biztosítana a játéknak. Ön, kedves igazgató úr, egy kis részt kapna a haszonból, ez csak természetes. Ily módon tudnám Önöket támogatni.’

’Nagyon kínos helyzetbe kerülnék. Az a kis részesedés…’

’Az kicsit jelentene, nem pedig nagyot, mert részemről mindez befektetést igényel, induló tőkét, amit a saját zsebemből kell állnom. Játékasztalok, székek, gyakorlott személyzet és miegyéb, amik elengedhetetlenek egy igazi kaszinó működéséhez, ugye érti. Önt viszont havonta egy méltányos összeg illetné a nettó nyereségből.’

’Nem tehetem, uram! Ez egyértelműen korr…’

’Korrekt ajánlat, amely feljavítaná az Önök anyagi állapotát.’

’Úgy hiszem, hogy…’ szólt közbe Lucca, reménytelenül széttárva karjait.

’Hiszem, hogy közös vállalkozásunk sikerrel fog járni!’

Bartolli határozott mozdulattal kivette a poharat Lucca kezéből és bizalmaskodva vállon veregette az igazgatót.

’Drága Direttore, Ön egy kiváló üzleti érzékkel rendelkező, nagyszerű ember. Tudtam, hogy közös nevezőre fogunk jutni! Örülök, hogy meglátogatott. Ölelés és üdvözlet szeretett Alessiámnak; pénteken délután autót küldök érte. A hétvégét ismét együtt töltjük Positanoban, ahol van egy vityillóm az öböl partján. Szerény, négyszáz négyzetméteres hajlék egy kis jachttal a móló végén.

Remélem, hogy valamikor Ön is el tud oda látogatni.’

’Hogyne, valamikor. Arrivederci.’

A terem párnázott ajtaja kitárult és Bartolli kissé erőszakosan, de mosolyogva a folyosóra tolta a vendéget, aki letámolygott a földszintre. Az utcán elhajította füstölgő szivarját, a falnak támaszkodva meglazította nyakkendőjét és kalapjával legyezte verejtékező homlokát. Mibe keveredett, milyen áron, milyen következményekkel? Útban a pályaudvar felé ismét betért a bárba és lehajtott egy pohárkával, aztán még kettővel.

Második rész

A palota főbejáratánál a Török Szultán elővette zsebóráját és egyúttal rápillantott a homlokzaton díszlő órára, amely mutatta az időpontot, amikor az ódon gépezet végleg megállt a városka bombázásakor 1943 augusztusában. Belépőjegyet vásárolt, átsétált a hatalmas aulán és felment az eléje táruló, a világ legszebbének számító lépcsőn. A forduló előtt két túlméretezett hófehér márványoroszlán üdvözölte a látogatókat. Ilyen úri környezetben még veszteni is csak elegánsan lehet, állapította meg elégedetten, aztán a diszkrét feliratokat követve folytatta útját a kaszinóig. A burjánzó barokk zsúfoltságot megsokszorozó velencei tükrök egyike előtt megállt és megigazította csokornyakkendőjét. Ötvenes, hosszú, kampós orrú, sovány férfi nézett vissza rá. Ritkás haja már őszült, keskeny vállairól esetlenül lógott a zakó, nadrágszárai túl hamar értek véget a csontos bokák fölött.

A helységek egy része még zárva volt, az északkeleti szárny folyosójáról sivár látvány nyílt az egyik belső udvarra, ahol az éveken át tartó helyreállítás nyomán ottfelejtett építési törmelék, kisebb homokbuckák, üres cementzsákok, deszkák, alaktalan kődarabok és horpadt festékdobozok hevertek festői összevisszaságban. A kaszinó ennek ellenkezőjét mutatta; a volt királyi fogadóterem restaurált freskói, brokát függönyei, antik márványszobrai és a ládákba ültetett pálmák jótékonyan feledtették a háború pusztítását, nagystílű környezetet adva kisebb vagyonok gyors eltünésének. Tizenöt - húsz játékos ült az asztaloknál, halk moraj hallatszott mindenfelől. A Török megállt a terem közepén és lehunyt szemmel, áhítattal szívta magába a levegőt, amelyben vágni lehetett a szivarfüstöt és a könnyű pénz csábító illatát. Végtére leült az egyik aranyozott szegélyű asztalhoz és magabiztosan a posztóra dobott néhány bankjegyet. Huszonöt perc múlva ugyanott ült egy árva líra nélkül, gyakorlatilag kifosztva. Easy come, easy go, állapította meg tárgyilagosan. Mi a helyzet a blackjack-et játszó amerikaival? Ha ő nyert, akkor nekem is jut pénz.

Nevadaiként Roberts alapjában véve játékos volt, aki képtelen volt ellenállni a zöld asztal csábításának. A múzeumban lézengve először csak bekukkantott a terembe, majd ellentmondást nem tűrő hangon jelentette be feleségének, hogy szerencsét próbál egy tízessel. A próba félresikerült, az asszony pedig reszkető hangon, könnyeit nyelve átkozta ingatag jellemű férjét, aki egy szempillantás alatt elveszítette minden készpénzüket. Roberts fülig vörösödve próbálta megnyugtatni: ’Darling, a szállodai szobánk kifizetve, ma éjjel még ott alhatunk. Pénzre nincs különösebb szükségünk. Vannak repülőjegyeink, két nap múlva már otthon leszünk Carsonban, szerelmem! Enni? Eh… egy rövid böjt nagyon jót tesz mindkettőnknek.’

A Török rájött, hogy nincs mit tennie, a maga módján kissé sajnálta is a kíméletlenül lekopasztott házaspárt. Saját veszteségén nem bánkódott különösebben. Ennyi volt, gyerünk haza. Éjszaka a saját ágyamban alszom, holnap is fedél lesz a fejem fölött és kenyér az asztalon, mormogta magában.

Ennél súlyosabbat nem is tévedhetett volna.

Már kifelé indult, mikor az ablakokkal szemközti falon váratlanul megnyílt a tapéta, noha semmi, még egy keskeny rés sem utalt az álcázott ajtó és a mögötte megbúvó szoba létezésére. A kaszinó személyzetéhez tartozó kétméteres, kopasz férfi belépett rajta és egy alacsony asztalkára dobta az asztaloktól összegyűjtött bankókat, majd az ajtót hanyagul félig nyitva hagyva visszafordult a játékterembe.

A Török megtorpant. Tapasztalt szeme pillanatok alatt felmérte a szűk helységet, melynek túlsó falát aktákkal teli polc támasztotta, közöttük mellmagasságban barna, számzárral ellátott kis bőrtáska lapult. A padlón felbontott, PIATNIK- feliratú kartondobozok hevertek. Ilyen lehetőségre

álmában sem számított. Nyugodt léptekkel elsétált a távozó gengszter mellett, az ajtónyíláson benyúló hosszú bal keze eltüntette a pénzcsomót, a másik meg lekapta a táskát a polcról. Már csak egy darabban, amúgy angolosan el kéne tűnnie innen és megvolt a mai jackpot. Kifelé menet a rulettasztal mellől rámosolyogtak: Arrivederci, Signor! Végtelennek tetsző folyosók és lépcsők sora után végre kiért a palota előtti térre és elsietett két nagy, fekete autó mellett, majd türelmetlenül, néha hátra pillantva átverekedte magát a limonádé- és esernyőárusok hadán. A park felé vezető

kavicsos ösvény szélén taxik várakoztak. Határozottan a sor legelső, nyitott ajtójú kocsijához lépett, mikor hátul, a főbejáratnál kirobbant a pokol.

’Ott megy, utána!’

Egy tányérsapka alól bizonytalan arc nézte leendő utasát: ‘Magát kergetik…?’ A félelem megbénította a taxisofőrt, akinek két erős kéz ragadta meg vállát. A meglepett marokkói métereket repült és a gyepen ülve, csodálkozó szemekkel nézte, ahogyan a hórihorgas, kampósorrú idegen a vezetőülésbe préseli magát. Egy pillanat múlva a mustár színű FIAT 600 Multipla elrobogott a főút felé, nyomában az üldözők dudáló, fekete autóival.

A hosszú sort vezető távolsági autóbusz nehézkesen, kékes füstöt ontva vánszorgott a kövezetlen úton Nápoly irányába. A Török idáig aránylag nyugodt volt, de most egyszerre szorongás fogta el. Ha az őt néhányszáz méternyire követő maffiózók előzni tudnak, akkor nyakig lesz a pácban. Pisztolyuk biztosan van, amit szükség esetén habozás nélkül használnak. Ő maga rossz tapasztalatokat szerzett a stukkerekkel kapcsolatban, mikor a kissé félresikerült casablancai eset során sikerült a saját lábába lőnie. Azóta a világ megváltozott. Modern, haladó szellemű szakember fegyvertelenül dolgozik, a törvény szempontjából pedig a bankrablás lényegesen könnyebb műfaj, mint a fegyveres bankrablás. Csakhogy milyen nagy szükség lenne most arra a régi jó Browningra… Az élete forog kockán, sok pénz meg egyéb, ami a táskában van. Mi lehet benne? Gondolkozz, Henry, törd a fejed, merre tudnál menekülni, hová bújhatnál!

A tükörben egyfolytában látta a követők dupla fényszóróit. Napoknak tűnő félóra múlva, a belváros közelébe érve váratlanul jobbra kanyarodott, de az üldözők a nyomában maradtak. Két sarokkal odébb gyors mozdulattal ismét jobbra rántotta a kormányt és befordult a ………. utcába. Az átkozott reflektorok nem tágítanak. Fülsértő fékcsikorgással felhajtott a járdára, kiugrott a kormánykerék mögül és a táskával kezében berontott egy üvegezett, kétszárnyú ajtón, amely fölött zöld, kézzel mázolt cégtábla hirdette: HÁROM FURCSA PATKÁNY. Néhány illuminált vendég üldögélt az ivóban, Hopkins, a bár társtulajdonosa a pult mögött állt és poharakat mosogatott.

Bambán felnézett, mikor üzlettársa mérföldes léptekkel elviharzott előtte, de gyorsan felfogta a helyzetet és fejével alig láthatóan balra intett a menekülőnek.

A kártyaszoba csapóajtaja lengett még, mikor az üldözők megérkeztek; csak egy feldöntött szemetes, a nyitva hagyott mellékhelység és a kagyló felett lógó, zsanérostól kitépett ablaktábla jelezte, hogy a Török Szultán egérutat nyert.

-

Közben október lett. A tollat átveszi tőlem az író, kinek egyedi stílusa és alkotói háttere jobban illik a történet karakteréhez, illetve folytatásához. A skóciai Edinburghból származó John Fowler első

regénye igencsak felkavarta annak idején az angolszász irodalom poshadó állóvizét. A párját ritkító eladásokból kifolyólag a kiadó hamarosan csődközeli helyzetbe került, ezért a szerző, akit bizonyos műértői körökben leginkább Csülök néven ismernek, jobbnak látta, ha eltűnik egy időre a prózában regélők felszínre törő rétegéből.

A Francia Idegenlégióban Senki Alfonzzal és Tuskó Hopkins-szal együtt töltött ötéves észak-

afrikai szolgálata után tollforgató hősünk hazatért Skóciába, ahol a közelgő háborúra való tekintettel hamarosan besorozták a brit haditengerészet helyi egységébe. Két héttel később már Fort George (Inverness) kikötőjében hazafias kötelességét teljesítve, vödörrel és nyeles kefével felfegyverkezve súrolta György király hajóinak a fedélzetét. Katonai pályafutása fényesen ívelt felfelé; az izmos, nagyszájú férfi közlegényként kezdte és közlegényként is szerelt le. Érdemeire való tekintettel hónapokkal a németek kapitulációja előtt áthelyezték az Isten háta mögötti Upper Kelty egyetlen benzinkutjára, ahol az 51-es Highland Division átvonuló katonai járműveit tankolta. Idővel a töltőállomáson mintegy véletlenszerűen jelentős üzemanyagfölösleg született, amelyet barátunk jutányos áron értékesített az arra tévedt civil autósoknak. Egyes történészek értelmezése szerint Fowler bátorsága és önfeláldozó, felelősségteljes magatartása nagyban hozzájárult a harcok leállásához, mivel az utolsó csapatmozgások során az angol hadsereg járműveibe már egyszerűen nem jutott dízel.

A Piszkos Fred vezette sikeres csempészakció és néhány sikertelenül végződött ékszerbolti rablás, majd egy nagyobbrészt fegyenctelepen, kényszermunkával eltöltött esztendő után Csülök a dél-angliai Portsmouth-ban kötött ki, ahol a krónikus pénzhiány és egy pillanatnyi elmezavar munkavállalásra késztette. A visszavonulásra másik, nyomósabb oka is volt; egyes kikötői szakértők szerint a közel ötven éves író azelőtt méltán világhírű bal horga már nem volt a régi.

Folytassa hát Csülök a történetemet.

Harmadik rész

Mikor hat évvel ezelőtt a barátságos Portsmouth jachtkikötőjében elkezdtem áldásos tevékenységemet biztonsági őrként, még nem gondoltam, hogy naponta halálos veszélybe kerülök.

Pontosabban csak sötétedés után. Az állandó éjszakai műszak több pénzt jelentett és arra nagy szükség volt, de hamarosan rádöbbentem, hogy az unalom sokkal keményebb megpróbáltatás, mint egy összecsapás a Szahara déli csücskében portyázó modortalan beduin hordával. Az Idegenlégióban szolgálva életem része volt a harc és a kaland, de kék öves bajtársaim – barátaim általában kihúztak a bajból. Ők most távol vannak, teljes fegyverzetem zseblámpából, gumibotból és egy sípból áll, amelyet vészhelyzetben meg kell fújnom. Ha a rendőrök hallják, idejönnek, de ha az őrjárat messze jár, egyedül kell megvédenem P. Howard Jr. és Sir Alex Stewart negyvenméteres luxusjachtját a rablóktól, bár semmi kedvem hozzá.

A kikötő emlékeztet előző életem kalandjaira, naponta látom a tengert, tudom, hogy vár rám, de hová induljak, kivel és mivel? Légiós bajtársaim szétszóródtak Európában. Senki Alfonz Párizsban lakik a gyönyörű Yvonne-vel. Nászajándékként hatszámjegyű összeget kaptak (francia frankban) a menyasszony apjától, Duron tábornoktól, erre támaszkodva a művelt, olvasott spanyol sikeres könyvesboltot nyitott a belvárosban. Tudtommal ikreik születtek, egy fiú és egy lány, a neveikre nem emlékszem. Alacsony termetű, erős és tömpeorrú amerikai barátom, Tuskó Hopkins még a háború kitörése előtt társtulajdonos lett vitatott hátterű közös ismerősünk, a Török Szultán nápolyi kocsmájában, amely valami patkányról van elnevezve. Mikor legutóbb beszéltem a köpcössel, panaszkodott, hogy üzlettársa rendszeresen átvágja és a pénz párolog a kasszából. Ez várható volt, az a szélhámos, enyveskezű Török a saját ösvényeit járva mindig csak összekavarta a becsületes emberek ügyeit. Volt felettesünk, Potrien őrmester is nyugdíjba ment, már tíz éve nem keseríti a légiósok amúgy sem könnyű életét. Visszavonulása után feleségül vette a század jól megtermett markotányosnőjét, de hamarosan megözvegyült. Valahol Dunkirk közelében lakik, egy kis tengerparti házban.

Napközben több időm van, ilyenkor új regényemen dolgozom, amelyben megosztom rajongóimmal a Francia Idegenlégióban átélt kalandokat. Micsoda idők voltak! Még az afrikai hőséget, az ájulásig tartó masírozást, a szomjúságot, a fegyveres összetűzéseket és az őrmester ordítását is hiányolom.

Ötvenhez közeledve bizony előbukkan az emberi lélek romantikus oldala.

Angliába költözésem előtt Indonéziában üdültem, közel egy éven át élvezve a legnépszerűbb semarangi panzió vendégszeretetét. A teljes ellátást nyújtó, családias légkörű intézmény alapszolgáltatásaihoz tartozott a biztonságos rácsokkal védett, repülő- és csúszómászó vérszívókkal kitűnően ellátott húszágyas lakosztály, napi két diétás étkezés és röpke tizenkét óra, könnyed erdőirtással és gátépítéssel eltöltött svédtorna.

Hogyan kerültem oda? Jogos kérdés. Alaptalan rágalmakra hivatkozva a külföldieket érezhetően diszkrimináló indonéz bíróság engem ítélt el valami kis rablásért, amelynek során egy mindenre elszánt gazfickó nagyértékű briliánsgyűrűket zsákmányolt. Nagyon fájt az igazságtalanság. Az vesse rám az első követ, aki késő éjszaka még soha nem hessegetett legyeket téglával a kezében egy dzsakartai ékszerüzlet előtt, mikor magától betörik a kirakat. Megjegyzem, a trópusi éghajlatú városban éjszakánként is meglepően sok a légy.

Lassanként ráuntam a helyre és – eléggé el nem ítélhető módon – udvariatlanul, köszönés nélkül eltávoztam. Több okom volt rá; a hőség, a skorpiók és mérges kígyók, az egzotikus fertőző

betegségek, az ízületeket támadó indokínai klíma, a fejszaggató monszun, a penészes priccsek és rozsdás rácsok, a poshadt kávéról és egy nehéz gyermekkort átélt perui fegyencről nem is beszélve,

akivel politikai jellegű nézeteltérésem volt a kantinban. Sértő magatartása miatt méltán megróttam, de az újraélesztés, majd röpke kéthetes ápolás után saját felelősségére kiengedték őt a helyi kórház intenzív osztályáról. Rajta kívül az intézet vezetője, tizennégy fegyőr és három évnyi ítélet bánta távozásomat. Muszáj volt elmennem, mert a civilizált Anglia irodalombarátai már hiányolták új műveimet, a balhorgaimra pedig égető szükség keletkezett a szigetország kocsmáiban.

A Portsmouth-ba érkező megfáradt potyautas első dolga, hogy megnedvesítse a hosszú út során kiszáradt torkát, betértem hát a kikötő legközelebbi vendéglátóipari intézményébe. Még csak a második üveg rumot kortyolgattam, mikor muszáj volt felfigyelnem a sarokasztalnál ülő hölgyre, aki hosszú aranyszőke haja és kifinomult skandináv lénye révén előnyösen elkülönült a söpredéktől.

Összeszedtem bátorságomat, felálltam és torkomat köszörülve bemutatkoztam.

’Jó estét, a nevem Csü… illetve John. Ha egyedül van, elfogadja egy másik magányos lélek társaságát?’

’Foglaljon helyet, kedves Csü Illetve John. Én Aino vagyok.’

’Milyen szép név… csakúgy, mint a tulajdonosa!’

Így ismerkedtünk meg, aztán koccintottunk és ittunk egy keveset. Később többet ittunk. Aino elmondta, hogy Helsinkiből jött és egy finn luxusgőzös, a Costa del Nuorgam bárjában dolgozik.

Munka gyanánt színes, édes cocktail- nevű italokat kever, bár, ha ivásról van szó, skótként inkább a hígítatlan sötét rumot vagy a hazai single malt whiskyt részesítem előnyben. Én is elmondtam mindent magamról, bár köztudomású, hogy nem vagyok bőbeszédű szószátyár, könyveimben is csak a neves írókra jellemző, lényegre törő sűrű tömörséggel fogalmazok.