Copyright © Andrea O’Lacy, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Dobos Attila, Gábor Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Kiritori Kft.

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-36-6

Férjemnek, aki hitt bennem.

Brit főrend:

– Császár

– Király

– Főherceg

– Nagyherceg

– Herceg

– Márki (őrgróf)

– Gróf

– Vikomt

– Báró

Brit közrend:

– Baronet (albáró)

– Lovag

Első fejezet

LONDON, 1823. MÁJUS

Lord Winston Stanley felemelt pohárral jelzett a cselédnek még egy whisky után. Rendezetlen szakállán alkoholcseppek csillogtak, inggallérja kuszán oldalra csúszott, sálja valahol a földön hevert. Kövér ábrázatán még mélyebbre ültek a bosszúság ráncai, amikor a szalonba belépő anyja érdes hangon megszólította:

– Winston! Két hivatalnokkal is találkoznod kellett volna, hol voltál?

– A dolgomon, anyám. Térjen nyugovóra!

Lady Margaret Stanley, Derby grófnője nem az a fajta nő volt, akit csak úgy el lehetett küldeni. Szigorú pillantása, férfias állkapcsa és egyenes orra megkövetelte a tiszteletet.

– Nekem egy taknyos nem fogja megmondani, mit csináljak! – dörrent rá vészjósló arroganciával. – Mondd csak, mi okod volt az engedetlenségre?

Margaret metsző pillantása komornájára, Annára siklott. Ahogy a lány remegő kézzel szolgálta fel a whiskyt, a lady megértette, miért nem találta őt korábban.

– Az én komornám nem szolgálhat fel neked italt! Nem ez a dolga.

Winston vörös arccal állt fel, elkapta a cseléd kezét.

– A dédelgetett kedvencétől kérek italt, hogy az ördög vinné el! Hagyjon engem békén, amíg olyat nem mondok vagy teszek, ami igencsak ellenére lesz!

Margaret felszegett állal, egyenes háttal fordult fia felé.

– Olyan fátyolos a szemed, édes fiam, mintha szivarfüsttel telt volna meg. Megmondtam neked, hogy többé nem teheted be a lábad az ópiumbarlangba!

Winston kicsavarta a cseléd kezéből az üveget, de továbbra sem engedte el a lányt. Ráérősen kortyolt, az ital végigfolyt az állán, lustán letörölte, és az anyjára vigyorgott.

– Csak nem okoztam csalódást önnek?

– Életem legnagyobb szégyene vagy!

A lady hangja őszinte, ugyanakkor nyugodt volt. Winston erre dühösen a falhoz csapta az üveget. A szolgálólány félve behúzta a nyakát, Margaret grófnő a szemével követte, ahogy a borostyánsárga folyadék lecsurgott a virágmintás falon, a tűz fénye aranyló csillogást kölcsönzött neki. Winston fekete szeme alatt, melyet egy az egyben anyjától örökölt, rángani kezdett egy izom.

– Életem legszebb perce lesz, amikor végre meghal! – fröcsögte.

A grófnőnek a szeme sem rebbent e szavak hallatán. Kezét elegánsan összekulcsolta a csípője előtt. Rubinköves gyűrűjén tükröződött a gyertya lángja.

– Arra még várnod kell.

– Meglátjuk – hangzott a gúnyos válasz, majd Winston magával húzta a lányt, és elindult kifelé a szalonból.

– Kérem, méltóságos uram, engeggyen el! – esdekelt a cseléd, és minden tőle telhetőt megtett, hogy megnehezítse a férfi dolgát. Apró kezével a részeg gróf csuklóját markolászta, közben megvetette lábát a padlón.

– Ugyan, Winston! Engedd már el azt a szegény lányt!

A férfi válaszra sem méltatta. Fogást váltott, és újult erővel vonszolta a lányt maga után.

Lady Margaret a fejét csóválva fordult a kandalló felé. Fia ópiumfüggősége a brit–amerikai háborúra volt visszavezethető. Idestova már tíz éve szedett laudánumot{1} a vállsérülésére, de ennyire agresszívnak még soha nem látta. Becsmérlő szavait ugyan nem vette magára, de az, hogy egy cselédet is kirángasson a szobából… Ilyesmi még nem fordult elő. A lady a lakájt hívatta csengettyűjével.

– Menjen, Ted, és mentse meg Annát!

– Igenis, nagyságos asszonyom!

A lakáj távozását követően az ablakhoz sétált, és kinézett a forgalmas londoni utcára. Már nagyon vágyódott haza, de fia egészségi állapota megkövetelte itt-tartózkodását. Winston hajlamos volt megfeledkezni a munkaügyeiről.

Margaret még nyolcvanegy évesen is pontosan tisztában volt a kötelességeivel, amelyeknek minden erejével eleget is tett. A fia tehetett, amit akart, bemocskolhatta a saját nevét, de Derby grófnőjének tekintélyét nem tudta aláásni.

A ház úrnője lesimította tökéletesre keményített, fekete, csipke vállkendőjét. Aggodalmát csupán a homlokán végigfutó apró ráncok mutatták. Sikoltás zökkentette ki gondolataiból.

Hogy az ördög vinné el a fiamat! – gondolta. Gyenge, alattomos alak, most minden bizonnyal elveszítem miatta a komornámat! A lady megemelte szoknyáját, és lendületes léptekkel indult fel az emeletre. Anna értelmes lány, nem kell neki semmit megismételni, dolgos, rendes, alázatos. Alkalomadtán még beszélgetőpartnernek is megállja a helyét. Erre most tessék: Winston képes halálra rémiszteni!

A lakáj felrepedt szájjal, eszméletlenül feküdt a folyosón. Margaret felgyorsította a lépteit.

– Winston! Mi folyik itt?

A szeme elé táruló látvány több volt, mint amit egy ilyen korban lévő hölgy el tudott volna viselni. Arcából kifutott a vér, kezét a szívéhez kapta.

– Winston, elég! Azonnal engedd el! Szállj… Szállj le róla!

A cselédlány zokogva kért segítséget a lord alól. A férfi mit sem törődve a jelenlévőkkel, tovább becstelenítette a lányt. A kezében kést szorongatott, Anna torkának szegezte.

– Kifelé! – vakkantott hátra.

– Hagyd abba!

Lady Margaret rémülten kiáltott újra a fiára. Ennek elment az esze! Te jó isten, ez teljesen megbolondult!

A grófnő kisietett a földön fekvő férfihoz, és a vállánál fogva felrázta.

– Ted, hozzon egy lőfegyvert a fiam dolgozószobájából, de gyorsan!

Margaret visszament, próbált a fia lelkére beszélni. A lány arcáról és nyakáról már folyt a vér. A grófnő kis híján elájult, amikor Winston két erőteljes lökés után kielégülten rádőlt a lányra, majd halkan nevetve megcirógatta az arcát.

– Ó, kedvesem, ezt máskor is megismételjük!

– Haggyon… Kérem! – zokogta a lány.

– Winston! – Most már kétség sem férhet hozzá: a fiam örökre elveszett… – Kitagadlak az örökségből! Búcsút inthetsz a rangnak és a birtokoknak!

Winston, mint aki most kezdi felfogni, hogy tulajdon anyja áll mögötte, meglepődve fordult hátra. Nadrágjába hányaveti módon tűrte be az ingét, inkább a megszokás vezényelte mozdulatait, mint a szégyenkezés.

– Tessék?

– Jól hallottad! Egy lord, egy úriember, a főnemesség tagja…, az soha…, soha nem viselkedhet így! Földönfutóvá teszlek, ebben a szent percben!

Ted eközben megérkezett a fegyverrel, de Winston egyetlen gyors mozdulattal kivette a kezéből.

– Takarodjon innen! – üvöltött rá a férfira, majd anyja felé lendítette a karját. – Hogy merészeli? Engem maga nem fog ki…

A váratlan ütés hátulról érkezett. Mielőtt Winston még nagyobb csalódást okozhatott volna a grófnőnek, Anna az asztalról szerzett vázával erőteljesen fejbe csapta a félőrült lordot, aki nyomban eszméletlenül csuklott össze.

Lady Margaret ijedtében felsikoltott, és nagy szemeket meresztve fordult a lány felé. Anna zihálva állt reszkető lábán, vászonruhája szétszakítva lógott, arcán és nyakán egy-egy hosszú vágásból szivárgott a vér.

– Lelőtte vóna magát…!

Derby grófnőjének életében először fordult elő, hogy a jellem, amelyet oly nagyra értékeltek az arisztokraták, teljesen máshol mutatkozott meg, mint várta volna.

– Gyermekem… – suttogta Annának az idős hölgy. – Azonnal útnak indulunk Derbybe! Itt nem tudom kellőképpen gondodat viselni.

Második fejezet

DERBY, 1824. ÁPRILIS

Anna Bell lesimította drága ruháját, lassan körbeforgott a tükör előtt. A szatén merev anyagához képest a muszlin lágyan ölelte körül a testét. Vékony, hosszú ujjai a nyakán lévő forradás durva kitüremkedését érintették. Fehér bőrén élesen kiviláglott a rózsaszín csík.

A keze felvándorolt a másik vágás vékony vonallá halványodott hegéhez. Az ovális arcon elhelyezkedő pisze orr és vékony ajak látványát erősen befolyásolta a szájzugból az arccsontig húzódó sebhely.

Bal oldalra fordult, eltakarva csúfabb oldalát. A tükör hűen megmutatta a múltat. Zöld szem, barna hajzuhatag, kecses alak. Természetesen egyszerű, megnyugtatóan átlagos. Visszafordult és meglátta a jelent: Szép ruhába bújtatott rémség…

Bal kezével durván lesöpörte a legördülő könnycseppet, és az ajtó felé indult. A grófnő a dolgozószobába hívatta őt. A márványpadlós folyosó végén befordult, a kastély északi traktusa felé. Lépteit a mennyezetre festett bonyolult mennyábrázolás követte: az angyalok különféle alakzatba rendeződve néztek le a halandókra. Bekopogott, majd benyitott. A grófnő az ősrégi cseresznyefa íróasztal mögött könyökölve ült, kezei egymásba kulcsolva.

– Ülj le!

Kihúzott háttal foglalt helyet, kezét kecsesen az ölébe fektette. Margaret éles pillantással mérte végig, de elégedett lehetett a látvánnyal, mert nem tett megjegyzést.

– Winston ideutazik – közölte szenvtelenül. – Mint tudod, meghagytam neki a londoni rezidenciát, az ingóságait pedig odaküldettem, némi részvénycsomaggal együtt. Világosan az értésére adtam, hogy többre nem számíthat tőlem, de az a fajankó felélte minden vagyonát, és miután híre kelt, hogy kitagadtam, a társaság kivetette magából. Egy barátjánál, annál az alávaló bárónál húzta meg magát.

Anna félelmét csupán a szeme rebbenése jelezte. Fejében felvillant az utolsó alkalom, amikor Winstont látta. Mély levegőt vett, ujjait tördelte.

– Ó…! Hát ez… Idejön? Swindon báróval együtt?

Anna szeme előtt rosszabbnál rosszabb emlékképek jelentek meg. Ellenállnia kellett a kísértésnek, hogy egy régi sebhez nyúljon a felkarján. Nagyon is jól ismerte Swindon bárót. Túl sokszor vendégeskedett Derbyben…

– A leveleiből nem derül ki. De nem csodálkoznék. A báró nagy taktikus. Mindig is anyagi hasznot húzott a fiammal való barátságából, bizonyára megunta, hogy jelenleg az ő vagyonát herdálják.

Margaret elgondolkodva figyelte a lányt. Pontosan erre a reakcióra számított. Semmi sírás, semmi hisztéria.

– Mindig is vágytam egy leánygyermekre. Ha megadatott volna, bizonyára olyan erős lenne, mint te vagy. – Lady Margaret, mintha csak valami pillanatnyi erőtlenség kerítette volna hatalmába, kissé megrázta magát, majd figyelmen kívül hagyva Anna csodálkozó arcát, folytatta: – Bár közel sem nevezném intelligensnek, a fiam nem hülye. Pontosan tudja, hogy mindig gondodat viseltem. Ha pedig meglát elegáns ruhában a könyvtárban ücsörögni, minden bizonnyal az ellenségének tekint majd.

– Hazamenjek, mylady?

– Ne beszélj ostobaságokat! Hát a családodat is veszélybe sodornád?

Anna értetlenül nézett a rosszallástól összeszaladt ráncokra.

– Ugyan miért lennének veszélyben?

Margaret pár pillanatig hallgatott.

– Most, hogy Winstont kitagadtam, a halálom után ez a birtok darabokra hullana. Ezt nem engedhetem. A becsület megköveteli, hogy örököst hagyjak hátra. Te leszel az.

Anna pislogni is elfelejtett. A szobából kiszökött a levegő, egyszeriben minden a feje tetejére állt.

– Én? De hisz ez lehetetlen!

Margaret elfojtott egy mosolyt. Tessék. Újabb ékes bizonyítéka a nemes jellemnek.

– Szavamra, akkor sem voltál így megrémülve, amikor a fiam magával hurcolt téged. Megtehetem, és meg is teszem! Nincs más élő rokonom. A fiam nem nősült meg, így unokáim sem születtek, hogy azokban leljek vigaszt. – A grófnő arca ellágyult, szemében ezernyi érzelem tűnt fel egy pillanatra. – Te vagy nekem, senki más.

– Nagyobb szobát kaptam, több bért, higgye el, nekem ez bőven elég! Nem fogadhatok el többet.

– Makacs vagy, ebben önmagamra emlékeztetsz. De már elhatározásra jutottam. A végrendeletemet átíratom, Derbyt teljes egészében te öröklöd. Levelet küldtem Staffordba, a márki gondjaira foglak bízni.

Anna alig ocsúdott fel az egyik megrázkódtatásból, következett a másik.

– A márki gondjaira?

– Mi vagy te, papagáj? Beszélj és gondolkodj értelmesen, gyermekem! Hónapok óta arra nevellek, hogy úrinőként viselkedj. Szerinted miért kellett naphosszat olvasnod? A márkinál fogsz lakni, ameddig el nem rendezem az ügyeimet a fiammal.

A lány visszagondolt a rengeteg leckéztetésre az erkölccsel és illemmel kapcsolatban. Kezdte megérteni a helyzetet: az elmúlt hónapokban nem a lelkiismeret-furdalás vezérelte Margaret tetteit. Már akkor is tervei voltak vele. Örökös… Derby örököse. Egy cselédlány… Megdörzsölte az arcát. Felfoghatatlan!

– De a márkinak mit mondjak, ki vagyok? Hogy viselkedjek?

– Az igazság egy részét. Az örökösöm vagy. Majd azt mondom, rokonságban állunk. Nem fogja beleásni magát az ügybe, különben is tartozik nekem egy szívességgel. Ha az ő pártfogása alatt kerülsz be a társaságba, megkérdőjelezhetetlen lesz a jelenléted.

– Ha Winston megtudja, hogy én öröklöm azt, ami neki járna, megöl!

– Értesüléseim szerint Winston teljesen ellehetetlenítette magát az úri társaság előtt, a márkinak pedig gondja lesz rá, hogy téged ne érjen gáncs. Te nem ismered az arisztokratákat, gyermekem. Winston nincstelen. Te pedig egy márki oltalma alatt, gazdag örökösnőként tűnsz majd föl előttük. A fiam tehetetlen lesz. Éppen ezért kell a fővárosba utaznod. A márki húgát az idei szezonban mutatják be. A társnője leszel, ameddig el nem vonul a vihar. Előbb-utóbb a fiam bele fog törődni a sorsába.

Lady Margaret lezártnak tekintette a dolgot. Kezével elhessegette a lányt.

Anna dübörgő szívvel állt fel a székből. Feldúltan fordította el a fejét, zaklatott lelkiállapota arcára volt írva. A keze már a kilincset markolta, amikor alig hallhatóan megkérdezte:

– Miért én?

– A bölcs épít, az ostoba pusztít.

A lány érezte a grófnő tekintetét a hátán, de képtelen volt visszafordulni.

– Én…

– Sem ellenkezést, sem köszönetet nem akarok hallani!

Anna sebes léptekkel kivágtatott a kastélyból. Derby parkjának halastavát vette célba. Muszáj volt gondolkoznia.

Harmadik fejezet

DERBY, 1824. ÁPRILIS

Lord Gabriel Devereux, Stafford márkija mahagóni íróasztala mögött ült, amikor üzenet érkezett a szomszédos Derbyből.

Barna szeme résnyire szűkült olvasás közben. Próbált visszaemlékezni, mikor beszélt utoljára személyesen a grófnővel. Lady Margaret – fia kitagadását követően – minden társadalmi eseményről kimentette magát, és csupán levelezés útján tartotta a kapcsolatot szomszédaival, barátaival. Korára való tekintettel a társaság cseppet sem furcsállotta a dolgot.

Winston pedig abban a kellemetlen helyzetben találta magát, hogy apja után nem örökölt rangot, így az anyja egyetlen tollvonással mindentől megfosztotta. Természetesen az úri társaság rögtön hátat fordított a megszégyenült egykori lordnak.

Gabriel nem sajnálta. Bár soha nem kerültek nyíltan összetűzésbe, találkozóikon feszültség érződött. Winston kései gyermekként abban a biztos tudatban nőtt fel, hogy egyetlen férfi örökösként garantáltan minden az övé. Jellemében hamar megmutatkozott a nagyravágyás, apja halála után pedig ifjonti hévvel lépett be a seregbe, ahol katonatársai élvhajhász életvitele igencsak kedvére való volt. Gabriel mélyen elítélte az ilyesfajta örömöket.

A grófnőre való tekintettel azonban nem tagadhatta meg az azonnali segítségnyújtást, így intett a legközelebbi szolgálónak.

– Készítsék a lovamat!

A kétszárnyú ablakhoz lépett, az üveg előtt lágy szövésű, fehér csipkefüggöny lógott, sötétítő nélkül. A kastély ezen oldalán gazdag, sűrű rózsakert feküdt. A vegyesen ültetett tavaszi, nyári és őszi virágok élettel teli, élénk színekkel köszöntötték a pihenni vágyó szemet. Gabriel gyakran merült a gondolataiba, miközben az épp nyíló vagy hervadó szirmokat nézte. Kedvence egy mélylila, tavaszi rózsafajta volt, amely éppen akkor virágzott. Töprengve nézte az ébredező kertet, miközben a mandzsettáját gombolta.

Winston minden bizonnyal felhagyott a vidéki bujdokolással Swindon bárónál, és újra felbukkant a környéken. Talán felélte az összes vagyonát, és most követelőzik.

– A lova előállt, uram!

A márki biccentett, majd elhagyta a kastélyt. Az istálló előtt felhúzta fekete kesztyűjét. Meghagyta, ha bárki keresné, üzleti ügyben jár el. Egyelőre senkinek sem kellett tudnia a dologról.

Az út nagy részét gyors iramban, vágtatva tette meg, lován vezetve le ideges kíváncsiságát és aggodalmát. Időközben az is eszébe jutott, hogy Margaret grófnő egészségi állapotával lehet gond.

Derby kastélyához közelítve egy barna mókus szaladt fel az öreg tölgyfára, amelynek terebélyes lombja egy kis tavacska fölé nyúlt. A fehér tündérrózsával borított tó partján Gabrielt szokatlan látvány késztette megállásra. Egy fiatal nő ült a víz szélén egyszerű fehér ruhában, valószínűleg alsóruházatban, mert a karját fedetlenül hagyta. A férfi csodálkozva nézte, ahogy a lány a lábát áztatja. Arca mélyen elgondolkodó volt, kezével apró köröket rajzolt a víz felszínére.

Vajon min töprenghet? Gabrielt megbabonázta a csupasz karok látványa. Látni vélte, ahogy a feltámadó széltől libabőrös lesz az a finom bőr. A márki összevonta a szemöldökét. Hogy merészeli ez a cseléd közszemlére tenni a testét? Ezáltal pedig teljesen eltéríteni egy józan férfit a küldetésétől?

– Leány! – rivallt rá, mire a lány felkapta a fejét, térdét a melléhez húzta, és riadt tekintettel meredt a férfira. – Úrnőjének minden bizonnyal bent van magára szüksége! – Mielőtt még a lány védekezhetett volna, hozzátette: – Ha a pihenőnapját tölti, legyen magában annyi illem, hogy nem kürtöli világgá, és meghúzza magát a szobájában.

Azzal elvágtatott. Erősen kellett összpontosítania, hogy kiverje a fejéből a fürdőző lány képét. Sokkal erősebbnek gondolta magát ennél. Hamarosan odaért a kastélyhoz, lepattant a lováról, és a lovász kezébe adta a kantárszárat. A közeledő komornyik már előre meghajolt előtte. A márki csak biccentett, és sietős léptekkel bevonult. Tökéletesen ismerte a járást, de az udvariasság megkövetelte, hogy megvárja, amíg bejelentik. A kesztyűjét és a lovaglópálcáját egy cselédnek nyújtotta, lesimította sötétkék zakóját, majd megállt a faragott tölgyfa ajtó előtt. A komornyik szélesre tárta előtte az ajtót.

A keleti fekvésű szalon fényárban úszott, az egyik nyitott ablakon beáradó levegőtől hullámzottak a függönyök.

A grófnő felállt a bordó bársonyfotelból, úgy várta a vendéget. Zsályazöld nappali öltözéke a hófehér csipkekendővel kiemelte egyenes hátát. Erőt és magabiztosságot sugárzott a tekintete.

– Lady Stanley! – hajolt meg mélyen a márki.

– Á, hagyja a formaságokat, Gabriel!

– Öröm látni, hogy jó egészségnek örvend!

Lady Margaret hellyel kínálta, majd egy csésze teát töltött neki. Érdes hangja határozottan csengett.

– Ugyan, az egészségem kitűnő! De az ügy fontossága, amely miatt idekérettem, nem tűr halasztást.

Gabriel néha azt kívánta, bár az üzleti partnerei is ilyen lényegre törőek volnának.

– Hallgatom, Lady Margaret – mondta kedvesen, közben elvette a teát.

Margaret hosszan nézett a férfira. A márkin nem látszott az idő múlása: tettre kész, agilis, jóképű. A grófnő azonban érezte magán, ahogy napról napra öregedett.

– Bár nincs ínyemre, mégis egy emlékeztetővel kell kezdenem, Gabriel. Tisztában vagyok azzal, hogy ön egy igazi úriember, és nem feledte el, amit édesapja halálát követően tettem. Kérem, nézze el nekem, hogy felemlegetem a segítséget, amelyet akkor nyújtottam a családjának. Kínos ügy miatt hívattam, és kénytelen vagyok megalapozni az irántam érzett jóindulatát.

Lord Devereux szeme elsötétedett az emléktől. Édesapja halálának körülménye majdnem az egész családot tönkretette. Tisztában volt vele: tartozása felbecsülhetetlen a lady felé.

– Bármiről is legyen szó, szükségtelen emlékeztetnie…

– Tudom, Gabriel, tudom! – Margaret keze remegett, jobbnak látta letenni a csészét. Összedörzsölte ujjait, majd egyenesen a férfi szemébe nézett. – Tisztában van vele, hogy múlt évben kitagadtam a fiamat?

– Természetesen. Követtem a híreket. Azt is tudom, hogy jelenleg Swindonnál tartózkodik.

A grófnő fekete szeme a legsötétebb, csillagtalan éjszakára emlékeztette a férfit, ahogy fénytelenül függeszkedett egy intarziával díszített tubákosdobozra.

– Winston olyan mély sebet ejtett a lelkemben, hogy nem engedett nekem más utat…

– Ha meg akarja osztani velem a terhét, Lady Margaret, akkor…

A grófnő kissé megrázta a fejét, szoros kontyba rendezett fürtjei meg sem rezdültek a mozdulattól. Soha nem tűrhette a szánakozást.

– Londonból való távozásomat követően magamhoz vettem egyetlen megmaradt rokonomat, unokahúgom lányát, akinek létezését addig nem is sejtettem. – A hangja újfent erősen csengett.

Gabriel arcán ezernyi kérdés fellege suhant át. Ismeretségük évei alatt soha nem hallott Winstonon kívül más rokonról.

– Még nem volt szerencsém a hölgyhöz – mondta vonakodva.

– Érzem a neheztelést a hangjában, Gabriel, de higgye el, jó okom volt a titkolózásra. Kérem, ne engedje, hogy ez az elhallgatás rányomja bélyegét régi barátságunkra.

– Rendelkezzék velem, Lady Margaret!

Az idős hölgy láthatóan megkönnyebbült, hogy Lord Devereux bizalma nem rendült meg benne.

– A fiamnak kezd világossá válni a döntésem véglegessége. Fenyegető levelek garmadáját zúdítja rám.

A grófnő foteljának háttámláján egy férfi felöltő pihent. Egykor a gróf kedvenc viselete volt, Margaret pedig ragaszkodott hozzá, hogy a halála után a cselédek érintetlenül hagyják. Az évek során a barna pamut ugyanúgy a szoba részét képezte, mint a barokk kisasztal a karosszékek között. Margaret hátranyúlva kivett a felöltő zsebéből egy összehajtott levelet, és barátjának nyújtotta.

Gabriel arca dühös grimaszba rándult olvasás közben.

– Becstelen! Alávaló!

– Találó szavak, de a tényen mit sem változtatnak.

– Hiszen az ön életét fenyegeti! – kiáltott fel dühösen a férfi.

– Éltem eleget, Gabriel. Rám ez az éretlen vagdalkozás nincs hatással, de új gyermekem testi épségét féltem. Anna nem szolgált rá, hogy Winston haragjának céltáblája legyen – Margaret kis szünetet tartott, majd folytatta: – Arra kérem, uram, hogy bármi áron védje meg ezt az ártatlan lányt a farkasok karmától!

Lord Devereux felállt.

– Természetesen számíthat rám, mylady.

A grófnő pontosan erre az acélosságra számított. A szemében a márki mindig is a tökéletes fiúgyermeket testesítette meg. Margaret maga is felállt, büszkén felszegte az állát.

– Ahhoz, hogy eleget tudjon tenni imént fogadott kötelességének, tisztában kell lennie néhány nemkívánatos körülménnyel. A leány közemberek között nevelkedett, minden jó ízlésnek és műveltségnek híján van. Magam neveltem az elmúlt évben, de makacs természete nem segítette a fejlődését.

– Azt hiszem, a hajthatatlanság családi örökség lehet, Lady Margaret.

A lady elmosolyodott Gabriel szavaitól.

– A király kegye nélkül a rangomat ugyan nem örökölheti, de elvárom, hogy birtokom és vagyonom miatt teljes körű tisztelet övezze őt.

– A családom gondoskodni fog róla, hogy a társaság kellő útmutatást kapjon.

A lady megszorította a férfi kezét.

– Nem lesz könnyű dolga…

Mielőtt még a férfi válaszolhatott volna, a fürdőző fiatal lány lépett a szalonba. Őzbarna muszlinruhája nem követte a hölgyek által ekkoriban kedvelt, nyakat és dekoltázst mutató divatot, elegánsan feltűzött haja, merev tartása azonban előkelőséget sugárzott. Zöld szeme bizalmatlanul és távolságtartón nézett a férfira.

– Gabriel, ő itt Lady Anna Bell.

A férfi nagyot nyelt, zavar suhant át az arcán, majd elvörösödve hajolt meg olyan mélyen, hogy még Margaret is meglepődött a gesztuson. Gabriel néhány pillanatig fekete lovaglócsizmájára szegezte tekintetét.

– Kisasszony – lehelte halkan.

– Anna, bemutatom neked Lord Gabriel Devereux-t, Stafford második márkiját. A márki volt olyan nagylelkű és vállalta, hogy gondodat viseli.

– Üdvözlöm, mylord! – Anna kimérten nézett a férfira, és a kecses pukedli után azonnal a grófnő felé fordult. – Nem akarok elmenni, mylady, biztos, hogy…?

– Ezt már megbeszéltük, gyermekem. Stafford márki húga megfelelő társaság lesz Londonban.

Anna dacosan és udvariatlanul mérte végig a férfit, aki nem is olyan rég kioktatta őt a parkban. Jó párszor látta már itt, de egy pillanatig sem csodálkozott, hogy ez a felismerés nem kölcsönös. Magas, katonás testalkata hiába párosult szelíd arcvonásokkal. A lány elhatározta, nem kedveli őt, ahogyan egyetlen úriembert sem. Számára a férfiak nem jelentettek többet durva, erkölcstelen, erőszakos alakoknál, akik testi erejüket kihasználva gázolnak át a nők ártatlanságán.

– Biztosíthatom önt, Lady Bell – kezdte kedvesen a férfi –, húgom kellemes társasága lesz. Korban illenek egymáshoz, így együtt hódolhatnak a férjfogás művészetének.

– Nem megyek férjhez! – csattant fel a lány, mire Gabriel hirtelen a grófnőre pillantott.

– Anna! – szólt figyelmeztetően a lady.

Anna arcára halvány pír költözött, de ahogy a férfi újfent megszólalt, harag gyúlt benne.

– Elnézést, hölgyem, csupán a jó szándék mondatta velem…

– Még hogy jó szándék! Maguk, férfiak mind azt gondolják, egy fiatal lány másra sem alkalmas, mint hogy eladják feleségnek!

Ha a férfi nem szégyellte volna magát az iménti találkozásuk alkalmával történtek miatt, magára vette volna ezt a hangnemet.

– Fékezd a nyelved! – mondta gyorsan a grófnő, de a lány csak folytatta:

– Engem nem érdekel egyetlen férfi sem! A származásom miatt különben sem lennék kelendő.

Gabriel védekezőn válaszolt:

– Ha csupán ebből adódó félelme ösztönzi a férfiak rossz megítélésében, akkor örömmel javíthatom ki a félreértést. A származása nem jelent akkora gondot, mint hinné, Lady Bell.

– De bizony, hogy jelent!

Margaret figyelmeztetően belekarolt a lányba, erősen megszorította alkarját, majd – a kelleténél hangosabban – mindkettőjüket hellyel kínálta.

– Unokahúgom nem óhajt férjhez menni, és nem is várom el tőle. Vagyonom megkíméli őt az ezzel járó viszontagságoktól. Mindazonáltal a húga rangja megköveteli, hogy Anna is bevezettessék a társaságba.

Margaret fáradtan dőlt hátra. Abban a percben igencsak meglátszott rajta a kora.

– Húgának partnere, nem pedig vetélytársa lesz. A férfiak rá sem fognak hederíteni a rang hiánya és a sebhelyek miatt – folytatta a lady.

Gabriel akaratlanul is a sebhelyekre pillantott. Bizton állíthatta, a grófnő téved. Anna karcsú alkatára lágyan simult a barna muszlin, tekintete értelmet, tartása határozottságot sugallt. Azok a finom, bársonyos karok pedig újból és újból eszébe jutottak…

– Gondolja? – Anna szája őszinte mosolyra húzódott, amitől még nagyobb kétely ébredt a márkiban. Ez a lány egyszerűen elragadó volt. Ő pedig cselédnek nézte!

– Hát persze – legyintett Margaret. – Neked csak egyetlen dolgod van, Anna: viselkedni, ahogy azt Stafford márki és családja megköveteli, és befogni a szádat.

– Ez két dolog, mylady – tréfálkozott a lány, mire Margaret is elmosolyodott. – De ígérem önnek, utolsó hibámat a márki ellen vétettem. Máskor nem bizalmaskodom.

Gabriel és Margaret egyszerre hunyták be a szemüket. Lesz még mit tanulnia a lánynak…

Negyedik fejezet

STAFFORD, 1824. ÁPRILIS

Stafford márki a megfelelő jellemzésen töprengett.

– Lady Anna Bell… Nos… Csiszolatlan.

Anyja, Elisabeth összevonta szépen ívelő szemöldökét.

– Talán akkor itt kellene maradnunk, Gabriel. Könnyebb dolga lenne szegénynek.

A Stafford-kastély egyik szalonjában teáztak. Anya és fia nem is hasonlíthatott volna jobban egymásra. Barna szemük a dús, hosszú pillával értelmet sugárzott, kissé hosszúkás arcélük szelídséget.

Gabriel tökéletesre fésült sötétbarna haja a divatnak megfelelően oldalt volt elválasztva. Ruházata előkelőségét jelezte: világoskék nadrág, fekete kordován csizma, fekete selyem nyakravaló és kétsoros fekete redingot.

– Nem lehet, édesanyám. Stafford túl közel van Derbyhez. A grófné meg akarja kímélni a hölgyet egy esetleges botránytól.

A márkiné neheztelve megrázta a fejét.

– Micsoda ügy!

– Megértem, miért tőlünk kér segítséget.

– Természetesen minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy segítsünk. Csak aggódom szegény Lilian miatt. Egy hónap múlva vezetjük be a társaságba.

– Lady Anna nem óhajt férjhez menni, így nem ronthatja Lilian esélyeit.

Lady Elisabeth meglepetten nézett a fiára.

– Azt hittem, fiatal hölgyről van szó.

A delelőn álló nap arannyal borította be a kastély előtti parkot. Gabriel ellépett az ablaktól, és anyja mellé ült. Fájlalta, hogy itt kell hagynia a birtokot, de tudta, szükséges. Három hölgy mellé igencsak elkél egy férfi is.

– Húsz év körüli. Egyelőre nem akar házasodni. Hozzáteszem, már nem elsőbálozó, így a társaság nem feltétlenül várja el tőle. A vagyona pedig elegendő lesz ahhoz, hogy elnézzék a hiányosságait.

Elisabeth a fia térdére tette a kezét. Vékony ujján nem viselt gyűrűt, amióta a férje meghalt.

– Nemes feladat adósságot törleszteni, ráadásul egy jó barátnak, de ugye tisztában vagy a teher mértékével?

Igen, Gabriel tökéletesen tisztában volt a segítségnyújtás árával. Margaret a gondjaira bízta gyámleányát, tehát a férfinak kellett minden felelősséget vállalnia.

– Le kell mondanom Miss Florence kegyeiről – mondta kis idő múltán anyja felé fordulva. – De ha nem tud várni rám, akkor talán jobb is így…

– Miss Florence kedves lány, Gabriel, de függetlenedni akar a szüleitől. A nyár végére már jegyese lesz, ebben nem kételkedem.

– Ha talál közben valaki mást, akkor legyen.

Elisabeth anyai szeretettel ölelte magához a fiát.

– Én csak abban bízom, hogy remekül megleszünk majd Lady Annával.

Gabriel nem merte kimondani a véleményét. Szegényes tapasztalata arra engedett következtetni, hogy szerfölött nehéz dolguk lesz a lánnyal. A csiszolatlan jelző nem egészen fedte a valóságot.

A lord tökéletesen tisztában volt vele, hogy a következő hónapokban árnyékként kell követnie a lányt, és megóvnia, nehogy bolondot csináljon mind magából, mind a Devereux családból.

Margaret a család jó barátja volt, de ha nem lett volna felé e kötelezettség…

Gabriel odament a kandalló fölötti portréhoz, és édesapja arcát nézte. Hasonlóságot keresett, valamit, ami egyértelműen jelzi, milyen sors vár rá. Egy ráncot, egy vonást, bármit.

– Semmiben sem hasonlítasz rá – hangzott a háta mögül.

Gabriel már csaknem el is feledkezett anyja jelenlétéről.

– Honnan tudod?

– Apád már fiatalon is szeszélyes ember volt…

– Nem akarom megismételni a hibáit.

Anyja gyengéden válaszolt:

– Képtelen lennél rá, Gabriel.

Ekkor Lady Lilian Devereux lépett a szalonba, és leplezetlenül megkérdezte:

– Mikor indulunk Londonba?

Elisabeth mosolygott lánya türelmetlenségén. Tizenhat évesen más vágya sem volt, mint férfiakkal kacérkodni és végigtáncolni az egész estés bálokat.

– A következő héten.

Lilian boldog mosollyal az arcán ült le az egyik fotelba. Parfümjének bódító liliom- és orgonaillata lengte körbe, arca rózsás volt, haja könnyed csigákba rendezve hullt szépen ívelt nyakára. Ruházata – bátyjáéhoz és társadalmi rangjához mérten – kifogástalan. Halványsárga pamutruháját fehér szalag, a szoknyája alját többsoros fodorcsík díszítette. A legújabb divat szerint a dekoltázs a mellkasról a hátra vándorolt, mély kivágással megmutatva Lilian gerincének kecses vonalát.

Gabriel a húga felé fordult, kezét összekulcsolta a háta mögött.

– Lilian, velünk tart Stanley grófné gyámleánya is, akit határozatlan időre a gondjaimra bíztak.

Lilian keskeny ajka szétnyílt a csodálkozástól.

– Nahát, nem is tudtam a hölgy létezéséről!

– Egyikünk sem, kislányom – szólt közbe az édesanyja.

– És milyen? – kérdezte kíváncsiságtól fűtve.

Gabriel gondosan megválogatta a szavait.

– Szerencsétlen körülmények között nevelkedett, így biztosíthatlak, nagy szüksége lesz a pártfogásodra.

Lilian elgondolkodott azon, amit a bátyja mondott, bólintott, majd megkérdezte:

– Csinos? – Gabriel nem tudott elég gyorsan elfordulni az éber női tekintet elől. – Áhá! – kiáltott fel a lány. – Ne is mondj semmit, Gabriel, minden az arcodra van írva. Amúgy sem kedvelem Florence-t.

Elisabeth felnevetett, Gabrielt viszont bosszantotta, hogy húga ilyen könnyedén olvasott a vonásaiból. Ha vonzónak is találta Lady Bellt, sürgősen el kellett felejtenie.

– Lady Anna a gyámságom alá kerül. Húgomként kell figyelnem rá.

– Na jó, de nem örökre! Ha pedig tetszik neked, így legalább alkalmad nyílik jobban megismerni.

Lady Elisabethnek nem volt ellenére ez a gondolat. Fia nősülése már egy ideje foglalkoztatta, Lady Bell pedig a jó barátjuk, szomszédjuk örököse. Bizakodva gondolt a két birtok egyesítésére.

– Jobb lesz egy időre félretenned Miss Austin regényeit – szólt a lányára.

Lilian ördögi vigyorral kacsintott édesanyjára.

– Gabriel már jócskán benne van a korban, nem gondolod?

A férfi megdörzsölte a homlokát, és kínjában maga is felnevetett. Huszonnyolc évével éppen ideális korban volt a nősüléshez.

– Lilian, te javíthatatlanul romantikus vagy…

– Az lehet, Gabriel, de valakinek rád is gondolnia kell. Hajlamod az önzetlenségre olyan mértékeket ölt, amit egyetlen józan ember sem tud már elfogadni. Most megmondom neked: még ebben az évben meg fogsz nősülni!

– Úgy legyen! – adta rá áldását Lady Elisabeth.

Gabrielnek esélye sem volt két nővel szemben.

– Ha ti mondjátok…

{1} Ópiumot – társadalmilag elfogadott módon – laudánum formájában vett magához a 19. századi ember. A keveréket először a 17. század végén állították elő: 10 százalék ópiumot és 90 százalék alkoholt tartalmazott, fahéjjal vagy sáfránnyal ízesítve.