A HERCEGNŐ FÉRJHEZ MEGY

A sorozatban eddig megjelent:

Hercegnő születik

Reflektorfényben

Karácsonyi őrület

Mia Genoviában

Talpig rózsaszínben

Hajrá hercegnő!

Sztárparádé

A szakadék szélén

Pizsamás hercegnő

Mindörökké hercegnő

A mű eredeti címe

The Princess Diaries

Royal Wedding

Fordította

Merényi Ágnes

Fedélterv

Szabó Vince

Malum Stúdió

Copyright © Meg Cabot LLC, 2015

Copyright © Merényi Ágnes, hungarian translation, 2015

Copyright © Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2015

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-539-984-0

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

„Sara nem jön többé vissza ide, hercegnő lesz,
inkább, mint valaha – milliószor inkább.”

Frances Hodgson Burnett:

A PADLÁSSZOBA KIS HERCEGNŐJE

Április 28., kedd délután 2:37
Genovia New York-i konzulátusának harmadik emeleti lakásában

Nem értem, mi van velem. Hazudok, amikor igazat kéne mondanom, és igazat mondok, amikor hazudnom kéne.

Fél órával ezelőtt is, amikor dr. Delgado, az „uralkodóház” újonnan kinevezett orvosa itt volt és megkérdezte, nem vagyok-e mostanában szokatlanul erős stressznek kitéve.

Én meg csak nevettem.

– Ugyan, doktor, semmi komoly.

Az ember azt hinné, dr. Delgado talán észrevette a paparazzók hordáját odakint a konzulátus előtt, amikor bejött.

De nem.

Csak annyit mondott, ne aggódjak amiatt, hogy a bal szemhéjam lényegében szünet nélkül rángatózik múlt hét óta. Mert pont emiatt kértem tőle időpontot.

Dr. Delgado szerint „ez teljesen szokványos jelenség, egyáltalán nem az agydaganat vagy a sztrók jele”.

Azután azt javasolta, ne az AutoDiagnózis applikációt bújjam, hanem „aludjak és mozogjak többet”. Ja, és esetleg próbáljak meg egészségesebben étkezni.

Alvás? Mozgás? Kinek van ideje aludni meg mozogni? És mondja már meg, hogyan étkezzek egészségesebben, amikor a sajtó valósággal beszorított a konzulátus épületébe, és csakis olyan helyekről rendelhetek kaját, akik az ENSZ-székház környékére szállítanak? (Ezek meg főleg sztéket, kínait meg giroszt kínálnak.)

Már az orvosi táskáját pakolta össze, amikor rájöttem, hogy dr. Delgado egyszerűen nem veszi az iróniát, és simán lelép anélkül, hogy bármiféle gyógyszert felírna.

– Igazság szerint, doktor – mondtam –, igen, mostanában eléggé stresszes vagyok. Talán hallott a családunk problémáiról az utóbbi időben, és ezek vezettek a…

Az ablak alatt gyülekező lesifotós-seregletre mutattam. Dominique, a genoviai uralkodóház sajtó- és marketingfőnöke azon a véleményen van, hogy ha nem bátorítjuk őket, előbb-utóbb elhúznak, pont, mint a kóbor macskák, ha nem kapnak enni. De ez nem igaz. Én sosem bátorítottam a sajtót, mégsem húznak el soha.

– Hát… igen, igen – mondta dr. Delgado, mintha rájött volna, hogy a helyzet nem teljesen hétköznapi. Vajon attól nem fogott gyanút, hogy ő jött ki hozzám a konzulátusra, nem pedig én mentem el a rendelőjébe? – Persze. De az édesapjának jól mennek a dolgai, nem? Olyasmiket olvastam, hogy kap egy kis dorgálást, és vissza is térhet Genoviába. A sajtó elég szórakoztatónak tartja ezt a kis összezördülést a rendőrséggel.

Kis összezördülés! Hála apám remek húzásának, hogy úgy döntött, éjszaka száguld végig a West Side Highway-en vadiúj versenyautójában, Ivan Renaldo herceg, riválisa a miniszterelnöki posztért máris öt ponttal megelőzte a közvélemény-kutatás szerint. Ha Ivan nyer, Genovia középkori városfallal körülvett, bájos tengerparti miniállamból egykettőre Disneyland főutcájává válik, ahol a turisták Ki fingott? feliratú vicces pólóban sétálnak, és hatalmas pulykacombot esznek.

– Ja, papával minden oké! – Óriási hibát követtem el ezzel a hazugsággal (most már belátom). Mert ilyesmiket szoktunk mondani a távolabbi rokonoknak és a sajtónak. De ez nem igaz. A királyok és hercegek sosem mondanak igazat. Egyszerűen nem szokásuk.

Szóval ez az oka, hogy kezdek kibillenni a lelki egyensúlyomból és már képtelen vagyok különbséget tenni a valóság és a média kedvéért festett idill között (az autodiagnozis.com szerint ezt disszociációnak nevezik, és a stresszkezelés egyik eszköze).

– Hát ez remek! – kiáltotta dr. Delgado. – És minden rendben van a… partnerével is… hogy is hívják a fiatalembert?

Esküszöm, dr. Delgado az egyetlen ember az egész nyugati féltekén, aki nem tudja Michael nevét.

Michael Moscovitz valóban ördögi szerető? „IGEN!” tárja vallomását ország-világ elé a szexőrült Mia hercegnő. Így fest az eheti InTouch celebmagazin címoldala.

Michael papája szerint ez annyira vicces, hogy több tucatot vett belőle, hogy elajándékozza a barátainak, sőt a pácienseinek. Michael megkérte, hagyja abba, de a papája csak vállat vont.

– Tényleg azt várod tőlem, hogy ne vegyem meg? – kérdezte dr. Moscovitz. – „A fiam ördögi szerető!” Pontosan ez áll itt. Még jó, hogy megveszem!

Hát ez lehet az egyik oka, hogy rángatózik a szemhéjam.

– Michael – mondtam dr. Delgadónak. – Michael Moscovitz. És igen, minden rendben köztünk.

Leszámítva, hogy a paparazzók foglya vagyok a saját lakásomban. A régiből ki kellett költöznöm tavaly a zaklató miatt, aki a Hercegnő Hergelőjének nevezi magát, és élvezettel hangoztatja, hogy „tönkretesz”, mert évekkel ezelőtt álnéven írtam egy romantikus történelmi regényt, amiben a főhősnő házasság előtti szexuális kapcsolatba bonyolódik. Szerinte ez is bizonyítja, hogy a feminizmus felbomlasztja társadalmunk szövetét.

A konzulátus az egyedüli épület Manhattanben, amelyet a nap huszonnégy órájában őriz az uralkodóházak védelmére különlegesen kiképzett rendőrség, szóval lényegében alig tudunk találkozni Michaellal.

Amikor meg mégis, akkor leginkább csak kaját rendelünk, döglünk és filmeket nézünk a Netflixen, mert elég rémes kilépni a konzulátus épületéből és végighallgatni azokat a szörnyű kérdéseket, amíg elérünk az autóig:

„Mia, milyen érzés egy bűnöző lányának lenni?”

„Mia, az ott egy baba a pocakodban vagy csak túl sokat ettél a falafelből, amit az előbb házhoz szállítottak?”

„Mia, milyen érzés tudni, hogy a megkérdezettek 74%-a szerint Kate Middleton jobban viselte a dolgot?”

„Mia, szerinted Michael miért nem gyűrűzött meg?”

Próbáltam megmutatni Michaelnak a szemem rángását a Facetime-on, de azt mondta, szerinte tök normálisan néz ki a szemem.

– Bár ha mégis rángatózik a szemed, Mia, akkor az biztos az izgalomtól van, hogy velem, az ördögi szeretővel járhatsz!

– Azt hittem, megbeszéltük, hogy nem olvassuk a rólunk szóló sajtót – figyelmeztettem.

– Nem tudom megállni – felelte. – Főleg amióta erotikus képességeim egészen az Upper East Side-ig terjednek, és szexmániást csináltak belőled.

– Hehehe… szerintem ezt a sztorit te terjeszted.

– Szörnyű kiábrándult és cinikus lettél, amióta nem láttalak. De tényleg, Mia – folytatta most már igazán komolyan –, szerintem túl sokat stresszelsz ezen. Nem mondom, ezek tényleg rémes dolgok. De talán csak az hiányzik, hogy csinálj magadnak egy-két szabadnapot.

– Szabadnapot? Hogy a fenébe? És hová menjek, hogy a sajtó ne lihegjen folyton a nyomomban és ne kérdezősködjenek a kis pocaklakóról, meg a papám narancssárga sittes overalljáról?

– Jó kérdés. Majd kitalálom.

Tudom, hogy segíteni akar, de a szabadnapnak már a gondolata is, most, hogy a papa ilyen bajban van, az ország totál felfordult, nyakunkon a választás, a mama megözvegyült és Grandmère – jézusom, Grandmère! – zizibb, mint valaha…

Ja, és a barátom miatt lettem szexmániás. Aha.

Jaj, ne.

De erről persze nem lehet dr. Delgadóval beszélni. Olyan, mintha a médiatréning hatására örökre az arcomra fagyott volna a protokollvigyor (és rekeszekre osztottam volna az agyamat).

– Hát akkor minden a legnagyobb rendben – mondta a doktor ragyogva.

Rendben? Hát annyira azért nincs rendben. Tényleg annyira hülyeség abban reménykedni, hogy az uralkodóház orvosa ad nekem valami könnyű cuccot, hogy a szemhéjam ne rángatózzon, mint egy idegbeteg csivaváé, vagy legalább ne forgolódjak egész éjjel ébren?

Aztán amikor végre sikerül elaludnom, akkor persze rémálmaim vannak, mint például tegnap éjjel is, amikor azt álmodtam, hogy Bruce Willishez megyek feleségül, és Bruce a „Nem kell más, csak egy albérlet” betétdalt énekli, amikor kiszáll a kádból és az alsótestét törülgeti.

Ezt még Michaelnak se mesélhetem el. Hogyan mondhatnám el ennek a kedves öreg dokinak, aki még mindig vállalja, hogy házhoz jön?

Sehogy.

– Eljuttatom a vér- és vizeletmintákat a laborba, ahogy parancsolta, Fenség – mondta dr. Delgado. – Nagyjából egy hét alatt lesz kész az eredmény. De meg kell mondanom, orvosi szempontból kétlem, hogy bármit is találnának. A pulzusa egyenletes, a bőrszíne egészséges, a súlya a magasságához képest a normális tartományban van. A szemrángástól – amiről azt állítja, hogy feltűnő, bár én nyomát se látom – és a körmétől eltekintve – amiről viszont látom, hogy rágja – ön ragyogó egészségi állapotban van.

Francba! A körmömet bezzeg észrevette! Szerintem én vagyok az egyedüli nőnemű élőlény ezen a bolygón, aki nem mehet manikűröshöz, mert képtelenség a körméből egy tizedmillimétert is lereszelni. A lakkozásról nem is beszélve.

– Esetleg… – igyekeztem leplezni a hangomon a kétségbeesett mohóságot, mint azok az elborult szerencsétlen gyógyszerfüggők a mostanra leállított Függő vagy?-sorozatban – …nem írna nekem föl valami nagyon enyhe feszültségoldót?

– Ki van zárva – felelte dr. Delgado. – A körömrágás rossz szokás, de roppant gyakori, és gyógyszeres kezelése indokolatlan. A kényszeres körömrágás legkellemetlenebb következménye, hogy összeszed valami fertőzést, esetleg bélférget.

Atyaúristen. Soha nem rágom többet a körmöm. Vagy legalábbis csak úgy, hogy előtte fertőtlenítős szappannal sikálom egy órán keresztül.

– Javaslom, hogy próbálkozzon – folytatta, miközben összeszedte a holmiját – naplóírással.

– Naplóírással?! – Vajon viccel?

Nem viccelt.

– Úgy látom, hallott már róla. A naplóírásról bebizonyították, hogy csökkenti a stresszt és segít a problémák megoldásában. A feleségem is ír naplót, ő hálanaplónak nevezi. Mindennap leír három dolgot, amiért hálásnak érzi magát. Álomnaplót is vezet. Azt állítja, óriási segítségére volt, főleg a hangulatváltozásaira. Javaslom, próbálja meg. Nos, jelentkezem majd egy hét múlva a laboreredménnyel. Minden jót, hercegnő!

Ezzel távozott.

Én meg itt maradtam. A naplóírással.

Miért nem tudtam egy kicsit rájátszani az állapotomra, miért nem tudtam szánalmasabbnak látszani? Akkor biztosan fölírt volna valami nyugtatót vagy valami enyhe altatót! Még az állatorvos is megteszi ezt Kövér Lulunak, amikor ide-oda hurcolom a hercegi magángépen New Yorkból Genoviába és vissza, pedig Kövér Lulu macska.

Persze egy matuzsálemi korú macska, akinek kis lépcsőre van szüksége ahhoz, hogy föl-lemásszon az ágyamról, és ha nem az történik, amit ő akar, akkor bosszúból összeszarik mindent. De akkor is. Hogyhogy ez a méregdrága háziorvos nem hajlandó nyugtatót felírni nekem, ami még egy macskának is jár?

Hűha, elolvastam, amit az előbb írtam. Na, jó, én nem szarok össze mindent, még akkor sem, ha nem az történik, amit én akarok. De azért egy kis lazulást nem bánnék. Meg néhanapján Bruce Willis-mentes álmokat.

Az meg tökéletesen jellemző, hogy a miénk az egyetlen olyan házhoz járó doki, aki nem hajlandó semmiféle nyugtatót felírni. Pedig minden celeb azon él.

■ El ne felejtsem: Ezt az egészet ellenőrizni, mert ez megmagyarázza a celebek viselkedését.

De ha a „hálanapló” és az „álomnapló” tényleg csökkenti a stresszt, akkor hajlandó vagyok kipróbálni.

Ott tartok, hogy bármit hajlandó vagyok kipróbálni.

Na, nézzük. Azt már leírtam, mit álmodtam. Most itt van három dolog, amiért hálás vagyok.

1. Nincs agydaganatom.

2. Az apám nem halt meg a versenyautós balesetben. Bár ha meggondolom, micsoda könnyelműség volt részéről, hogy kipróbálta, lehet, hogy megérdemelte volna.

3. Michael a világ legmegértőbb, leghelyesebb, legviccesebb és legelnézőbb pasija. (Bár mostanában mintha néha valami lenne az ő szemével is. Nem, nem rángatózik. Mintha valami nyomasztaná. Ha még lenne időm romantikus történelmi regényeket írni – amit persze fel kellett adnom, nem a zaklatóm miatt, hanem mert nincs rá időm a kutatás, a beszédekre való készülés, a papa miatti aggodalmaskodás, meg a központ vezetése mellett – akkor úgy fogalmaznék, „a szeméből űzött vad tekintete néz rám”.)

Tudom, szörnyűségesen önző tőlem, hogy ezt mondom, de ha valami baja van, akkor remélem, csak újabb vesekövet pottyant majd ki, mint múlt májusban, és nem velem akar szakítani. Bár elmondása szerint ennél fájdalmasabb élménye még soha életében nem volt. Az orvos a vesegörcsöt a szülési fájdalomhoz hasonlította. Szerencsére Mr. Gianini halála nem értékeltette át vele az egész életét, és nem jött rá, hogy más partnerre volna szüksége. Az viszont biztos, hogy könnyebb dolga lenne egy olyan lánnyal, aki péntek délután szépen lelép a melóból és megiszik vele pár italt egy bárban vagy elmennek moziba, esetleg sétálnak egy kicsit a Central Parkban anélkül, hogy teljes tűzszerészeti átvizsgálásnak vetnék alá a bárt, vagy testőrök és fotóért lihegő paparazzók hada kísérné őket.

Hát az a lány nem én vagyok.

A legszörnyűbb félelmem, hogy egy napon ráébred erre, és szakít velem úgy, ahogy a mama a papával, akiből egy megtört, versenyautóval száguldozó, üres emberi roncs lett.

Komolyan, minek van az embernek kastélya, ha akit szeret, nem akar abban a kastélyban lakni?

Április 29., szerda, délután 3:32
Genovia New York-i konzulátusának harmadik emeleti lakásában

A doki látogatása után megpróbáltam bemenni dolgozni a Közösségi Központba, de Perin hívott útközben, hogy egy egész csapat paparazzó szállta meg őket is, és olyasmikkel zaklatják a gyerekeket (és felnőtt mentoraikat), vajon tudják-e, mit mondtam apámnak arról, hogy összeütközésbe került a törvénnyel, és vajon igaz-e, hogy „Michael ikreit hordom a szívem alatt”. Talán jobb lenne, ha otthon dolgoznék.

Hát nem édes? Senki másnak nincsenek ilyen együtt érző, aranyos barátai. Valóban, nemcsak azok, akik rámutatnak, hogy kilóg a melltartóm pántja, vagy salátalevél maradéka akadt a fogam közé, hanem azok, akik hajlandók vezetni a nemrégiben alapított Közösségi Központot, pedig milliókat kereshetnének egy Szilikon-völgybeli startup-cégben.

(Na, máris megfogadtam a doki tanácsát, és igyekszem hálát adni a mindennapi apróságokért.)

– Köszi, Perin, értem – mondtam.

Az emberek úgyis folyton otthoni munkáról álmodoznak, úgyhogy ha már a hálánál tartunk, azt hiszem, hálás lehetek ezért.

Bár arról gőzöm sincs, hogyan állják meg az emberek, ha már megszerezték az otthoni munka lehetőségét, hogy ne egész nap YouTube-videókat nézegessenek őzikéket örökbe fogadó golden retrieverekről. Mindenesetre ma még csak ezt csináltam.

Meg Facetime-on cseteltem Michaellal, és újból megkérdeztem tőle, látja-e, mennyire rángatózik a szemem. Ő meg persze azt válaszolta, hogy állítsam már lejjebb a kamerát, lejjebb, még lejjebb, és gomboljam ki az ingemet…

Aha, most hirtelen beugrott, mi mást is csinálnak azok az emberek naphosszat, akik otthon dolgoznak.

Mondjuk Michael nem is otthon dolgozik, hanem annál a cégnél, amit ő alapított. A Pavlovnál. Tehát nem játszhattuk a kis játékainkat, ahogy szerettük volna, mert az egész munkahelyen üvegfalak vannak, és bárki láthatta volna, mivel foglalkozunk.

Michael később mondta nekem, hogy a Webdoktor szerint a szemrángást gyakran magnéziumhiány okozza, az emberi spermium viszont elsődleges magnéziumforrás.

– Tényleg? – kérdeztem. – Szóval akkor később szívesen átjössz, hogy megszüntesd nálam ezt a súlyos hiányállapotot?

– Hát nem akarok dicsekedni, de a sajtóban úgy írtak rólam, mint aki annyira férfias, hogy tiszteletreméltó hercegnőket kilométeres távolságból szexőrültté tesz.

– Ügyes próbálkozás, Mr. Moscovitz – feleltem. – Fel fogom jelenteni az Egészségügyi Hatóságnál félrevezető táplálkozástudományi állítások miatt. Viszonthallásra.

A szeme teljesen normálisnak tűnt, pont úgy, mint őszerinte az enyém. Lehet, hogy tényleg semmi baja, és az egész „űzött tekintet” talán tényleg csak az én túlságosan élénk képzeletem szüleménye.

Most azonnal rendelek a sarki szupermarketből némi magnéziumot (bár sajnos nem tudok az okostelefonomról rendelni, mert a legközelebbi üzlet, amellyel a Genoviai Hercegség szállítói kapcsolatban áll, nem rendelkezik ilyen alkalmazással. És különben sem használhatok alkalmazásokat, kivéve mondjuk az autodiagnozis.com-ot, ami nyilván tök ártalmatlan).

Tuti, hogy a rendelésem híre azonnal kiszivárog, és a következő szalagcímen valami ilyesmi lesz majd:

Április 29., szerda, este 8:32
Jótékonysági est a Csernobili Károsultak Alapítványa javára a Waldorf-Astoria mosdója

Gyorsan kell írnom, mert a vécés néni csodálkozni fog, mit keresek ennyi ideig bezárva a fülkébe.

De egyszerűen muszáj volt leírnom, amit mondott ez a tudós az atomerőmű lezárására épített szarkofágról (hihetetlen, hogy az a sugárzás még mindig ott van, pedig a robbanás valami harminc évvel ezelőtt történt!!!).

Szóval azt mondta, hogy a kiemelkedő intelligenciával rendelkező emberek sokszor nagyon gyengék a társasjátékokban, mint mondjuk a Trivial Pursuit, mert nem használjuk fel a „lényegtelennek” ítélt tudásanyagot, hogy a helyén egyszer majd használható információkat tároljunk!

Ez legalább megmagyarázza, miért vagyok annyira hülye a Jeopardy!-ban is. Meg a sportokban.

Ezzel nem azt akarom mondani, hogy kiemelkedően intelligens vagyok.

De vajon miért tudok sokkal többet az etikettről és az európai citrustermesztésről, mint Csernobilról (vagy bármiről, amiről beszélnek itt ma este? Bár persze boldog vagyok, hogy a jelenlétem ilyen fontos dologra irányítja a figyelmet.)?

És azt sem magyarázza meg, miért tudok mindent a Csillagok háborújáról.

Április 30., csütörtök, reggel 5:22
Genovia New York-i konzulátusának harmadik emeleti lakásában

A naplóírás egyelőre nem működik, és a magnézium sem. Lehet, hogy el kellett volna fogadnom Michael ajánlatát. (Ez csak vicc.)

Persze ha akarom, akkor sem tudott volna idejönni, ezúttal azért, mert valami hiba keletkezett a konzulátus biztonsági rendszerében. Ha bárki kimegy az épületből vagy bejön, bekapcsol a riasztó, ami a New York-i rendőrséghez van bekötve.

Ennek nagyon örülök (jó érzés, hogy működik a rendszer), mégsem fogadhatok vendéget éjszakára, ha nem akarok megint olyan szalagcímeket látni a reggeli lapokban, hogy „RIBIHERCEGNŐ”, óriásbetűkkel.

Alvómaszk, füldugó, Tylenol PM, plusz egy fél deci lopott Napóleon konyak (a kétszáz évesből, amit a konzul az idelátogató méltóságok tiszteletére rejteget az íróasztalában, és ezért feljogosítva érzem magam), de mindezek ellenére hajnali ötkor még mindig nem aludtam egy szemhunyást sem.

A nevetésből ítélve a paparazzók elég jól érzik magukat.

Álmatlanságom egyik oka, hogy lefekvés előtt Tina Hakim Babával cseteltem (amikor neki a záróvizsgájára kellett volna készülnie). Tina csak pár saroknyira lakik tőlem, de már vele is alig találkozom. Még akkor is képtelen vagyok abbahagyni a hazudozást, amikor vele beszélek. Milyen ember az, aki a legjobb barátnőjének is hazudik? Na jó, az egyik legjobb barátnőjének.

A beszélgetés tök normálisan kezdődött, megesküdött, hogy ő nem látja, hogy rángatózna a szemem, de aztán kimondtam azokat a szavakat, amiktől azonnal rám jön a rángás: „A papa el fogja veszíteni a választást, és az unokatestvérem, Ivan lesz Genovia miniszterelnöke. Ő meg semmit nem csinál az egész bevándorlási problémával, viszont hazavágja az ország törékeny ökoszisztémáját, mert engedélyt ad a kikötő kikotrására és a Costa Concordiánál is nagyobb tengerjáró hajók közlekedésére a Princess Clarisse kikötőben.”

– Jaj, Mia, ez egyáltalán nem biztos – nyugtatgatott Tina. – Nem azt akarom mondani, hogy ez az egész csak a te fejedben van, de szerintem ne görcsölj ezen.

Éreztem, hogy a szemhéjam úgy ráng, mint Sigourney Weaver hasa A nyolcadik utas a halálban, szóval Tina csak kamuzott. De akkor is nagyon édes tőle.

És mivel Tina az orvosira jár, nagyon megnyugtató volt hallani a véleményét a szemrángásról, amiről biztos mindent tud, mert most tanult egy szemeszternyi szemészetet. Ugyanazt mondta, mint dr. Delgado. Az is jó érzés, hogy nem egy sarlatán kezébe kerültem.

Arról azért nem kérdeztem, amit Michael mondott. Nem akartam eszébe juttatni Boriszt, az exét, akivel nagyon fájdalmas volt a szakítása.

– Szerintem jó ötlet, hogy újrakezded a naplóírást – mondta Tina. – Én is megpróbáltam, mert azt reméltem, attól majd kevésbé gondolok… tudod…

Na, ennyit arról, hogy nem beszél az exéről. Azt hiszem, ekkor vett reménytelen irányt a beszélgetés, és ekkor kezdtem kamuzni összevissza.

– És? – kérdeztem. – Segített?

– Nem – sóhajtotta Tina. – Azt hiszem, függővé váltam Borisztól. Tudtad, hogy nemrégiben egy kutatás ugyanolyan agytevékenységet mutatott ki a szakításon átesett kísérleti alanyoknál, mint a kábítószerelvonás alatt állóknál?

Hű.

– De te – igyekeztem könnyed és meggyőző hangon beszélni – erős és független nő vagy! Meg vagyok róla győződve, hogy úrrá leszel ezen a rossz szokáson!

– Kösz – sóhajtotta Tina újból. – De nagyon nehéz. Azt hittem, Borisz meg én örökre együtt maradunk, ahogy Michael és te.

Jaj. Jaj. Jaj. Jaj.

Tudom, elég fura, hogy majdnem huszonhat éves vagyok, és még mindig a középiskolai pasimmal járok. Igen, pontosan tudom, tökéletesen tisztában vagyok azzal, mekkora közhely ez.

De van ennél rosszabb is: majdnem az összes barátom a gimnáziumi iskolatársaim közül került ki.

Védelmemre azt tudom felhozni, hogy amikor zsenge tizennégy éves koromban kiderült számomra, hogy egy trón és több milliárd dollár örököse vagyok – a papám és a mamám sosem házasodtak össze, és a papám azt hitte, lesz még gyereke. De egy rákellenes kemoterápiás kezelés miatt nem lehetett –, vajon kiben bíztam volna: akik ismertek és szerettek már azelőtt, hogy rákerültem a Forbes magazin Leggazdagabb ifjú trónörökösök listájára, vagy akikkel utána találkoztam?

A válasz elég egyértelmű. Meg sem tudom számolni, hány pasival randiztam, miután kiderült, hercegnő vagyok, akik csak a koronám iránt érdeklődtek…

(De igen, meg tudom. Kettővel. Josh Richterrel és IV. J. P. Abernathy-Reynoldsszal. Nem mintha még mindig keserűséget éreznék vagy neheztelnék rájuk, és megszállottan nézegetném a Facebook-profiljukat, az idővonalukat, és követném minden lépésüket, hogy érezzem, nélkülem merő egy nyomorúság az életük. Ekkora lúzer azért nem vagyok.)

■ El ne felejtsem: Megkérdezni Dominique-ot, mi az új Facebook-jelszavam, mert szeretném megnézni, milyen képeket tölt fel Lana a kisbabájáról. Most, hogy már majdnem huszonhat éves vagyok, érett, megfontolt személyiség, nem fogok az exeimre vadászni. Emellett annyira boldog vagyok a saját kapcsolatomban, hogy egyáltalán nem érdekel, mit csinálnak a volt pasijaim. Egyáltalán.

Egyebek közt azért is szeretem annyira Tinát, mert megért, és a legtöbb számomra fontos dologban egyetért velem. Tina papája egy kőgazdag arab sejk, aki a papához hasonlóan ragaszkodik ahhoz, hogy a lányát éjjel-nappal testőrök kövessék. De az is jó, hogy egy csomó mindenban különbözünk: ő nagyon jó matekban és a természettudományokban, és amikor megkapja az orvosi diplomáját, csatlakozni szeretne az Orvosok Határok Nélkül nevű szervezethez, hogy úgy segítse a beteg gyerekeket. Ez szerintem bámulatos! Ilyenkor szeretnék jobban hasonlítani rá.

Abban viszont nem, hogy még képtelen volt egyszer s mindenkorra megszakítani minden kapcsolatot Borisz Pelkovszkijjal.

– Tina, az én kapcsolatom Michaellal kivétel – mondtam. Alig van olyan ember, aki örökre együtt marad az első szerelmével, legfeljebb az ifjúsági regényekben. És ott is főleg azért, mert valamelyikük vámpír, vérfarkas vagy van egy csodás kastélya, Pemberley vagy hasonló.

– De…

– Komolyan azt képzelted, hogy Lilly Moscovitz és Kenneth Showalter egész hátralévő életükben együtt maradnak?

– Hát… Azt hiszem, nem. Főleg miután Kenny indián sátrat épített a Columbia campusának közepén, és nem volt hajlandó mozdulni onnan, csak amikor eljöttek érte a szülei – felelte Tina.

– Na, látod – mondtam neki. – Az emberek változnak és fejlődnek. Ez a normális. És a párok néha más irányba fejlődnek.

– Te meg Michael nem fejlődtetek más irányba. És mi a helyzet Perinnel és Ling Suval?

Sóhajtottam. Ahogy a baráti köröm aránytalanul nagy része tevődik össze a gimnáziumi iskolatársaimból, ugyanolyan aránytalanul sokan maradtak együtt az iskolatársaimból alakult párok közül.

Szerintem a suli a hibás. Olyan mennyiségű házi feladattal terheltek minket mindennap, hogy az poszttraumás stresszt okozott a legtöbbünknél. Az egyetem és a főiskola – bár én a Sarah Lawrencre-re, az ország egyik legjobb főiskolájára jártam – semmi nem volt az Albert Einstein Gimnázium terhelése mellett.

– Jó, Perin és Ling Su kapcsolata is kivétel – mondtam Tinának –, és azért nekik is megvoltak a maguk problémái. Emlékszel, milyen hosszan kellett azt játszaniuk, hogy csak lakótársak?

– Persze, mert Ling Su nagyszülei olyan régimódiak – vetette közbe Tina. – De most már abszolút kiállnak az azonos neműek kapcsolata mellett.

– Azért Perin elég sokat dolgozott ezért, még mandarinul is megtanult. És mondd csak, Tina, Borisz mit tett érted mostanában? Azon kívül, hogy a hegedűjét elektromos gitárra cserélte, írt egy csokor nyálas popszámot, amitől nemzetközi sztár lett belőle? És körülrajongják a lányok milliói, a követői, akik Borettnek nevezik magukat? Ja, és akikből kiválasztott egyet, hogy ágyba bújjon vele!

– Állítólag – vágott közbe Tina. – Borisz továbbra is tagadja. Azt mondja, hiányzom neki, találkozni akar velem, hogy megmagyarázza…

– Jaj, Tina!

– Oké, oké.

– De határozottan azt állítja, hogy azokat a képeket Photoshoppal meghamisították, és ő soha, de soha nem csalna meg engem.

Kis híján csikorgatni kezdtem a fogam, de igyekeztem lazítani. Ki gondolta volna, hogy Borisz Pelkovszkijból, a kilencedikes tehetséggondozó osztály fogszabályzós, tátott szájú hegedűzsenijéből Boris P., égővörös hajú nemzetközi popsztár lesz, énekes és zeneszerző, aki teltházas koncerteket ad világszerte, és a lányok rávetik magukat, amikor csak kilép a limuzinjából? Bár mind a mai napig nem tudott megtanulni az orrán át lélegezni, és ezt a Borettek internetszerte csak „übercukinak” nevezik.

Mondjuk én azokban a meztelen fotókban semmi „übercukit” nem láttam, amiket egy lány kiposztolt az interneten róla és magáról egy hotelszobában.

– Na és azok a szövegek, amiket a csaj kiposztolt? Állítólag azokat is Borisz küldte neki – kérdeztem Tinától. – Arra is van magyarázata?

– Borisz azt állítja, hogy a csaj tényleg meginterjúvolta, szóval a fotók és a szövegek valódiak, de mindent, amit mondott, kiragadtak a szövegkörnyezetből, és minden mást a csaj talált ki, hogy növelje az oldalán a kattintások számát. Ez azért hihető, nem?

– Hát… lehet – mondtam.

Első számú hazugság.

Borisz Michaelnak is ugyanezt mondta (ők ketten továbbra is barátok, havonta párszor összejönnek World of Warcraftot játszani. Az, hogy Borisz szereti az online számítógépes szerepjátékokat, tovább emeli az értékét a Borettek körében).

Michael nem hajlandó megszakítani Borisszal a kapcsolatot csak azért, mert „állítólag” megcsalta a barátnőmet. Szerinte minden sztorinak két változata van, és én mint celeb igazán megérthetném, hogyan facsarja ki az ilyesmit a sajtó.

Hát én láttam a képeket. Egyes hegedűjátékosoknak jellegzetes bőrkiütésük alakul ki az álluk és a nyakuk táján, mert hosszú ideig oda rögzítik a hangszerüket.

A képen látható fickónak ugyanolyan kiütése van, mint Borisznak (túlságosan közelről ismerem őt, százszor láttam strandröplabdázni a genoviai palotakertben félmeztelenül, amikor Tinával eljöttek meglátogatni).

Tehát Borisz – és Michael – tiltakozása ellenére azok a képek nincsenek photoshopolva. A történet igaz, és kész.

Bár… én sem lettem szexőrült Michael hatására, pedig rólam is ezt írták a lapok. Szóval talán mégsem igaz. Jaj.

Mindig azt hittem, hogy amikor felnőtt leszek, minden egyszerűbb lesz, de sajnos mindig minden egyre bonyolultabb.

– Borisz azt mondja, az a lány talán feltörte a telefonját, és úgy írta azokat az aljas dolgokat rólam. És azért írta, mert totálisan bele van esve – folytatta Tina. – Ez igazi zaklatás, szerintem. És Borisz szerint féltékeny rám. De ez valahogy nem hangzik jól…

– Tina! – hördültem föl. –Úgy beszélsz, mintha nem volna mire féltékenykednie. Pontosan tudod, hogy te vagy a legszexibb csaj az egész keleti parton. – Ez legalább nem volt hazugság.

– Nagyon édes vagy, Mia, de közel se vagyok annyira szexi, mint az a csaj – sóhajtotta boldogtalanul Tina. – Láttad egyáltalán? Az az igazi übermenő, botsáska alakú brooklyni hipszterfazon.

– Attól még boldogan kitépem az orrpiercingjét, ha akarod. Majd azt mondom, megbotlottam, és nem tudtam másba kapaszkodni. – Legnagyobb megkönnyebbülésemre Tina elnevette magát. – De komolyan! Ez teljesen hihető lesz, mindenki tudja, milyen kétballáb vagyok. De nemcsak kétballáb, hanem hercegnő is, és a hercegnők sosem hazudnak.

HA-HA-HA-HA-HA!

– Jaj, köszi, Mia – mondta Tina. – Ezt annyira bírom benned! Te vagy a legesleghűségesebb barát. Mindegy, nem tudom, mit csináljak. Borisz azt állítja, hogy a legújabb dala, a Millió csillag is rólam szól.

Fujj. Nem szeretnék az a lány lenni, aki folyton a legjobb barátnője orra alá dörgöli, micsoda tetűláda az exe, és eszébe ne jusson újabb lehetőséget adni neki, főleg amikor a barátnőm a leghűségesebb barátnak nevezett.

Mert tényleg előfordulhat, hogy Michaelnak igaza van, és Borisz rettenetes félreértés áldozata. És Amerikában vagyunk, ahol az emberek megbocsátóak, és szeretnek új lehetőséget adni másoknak.

Ám ez nem változtat azon, hogy a Millió csillag a világ legrémesebb, legnyálasabb és legundorítóbb dala.

Ami persze csak az én véleményem. Mert például a Borettek annyira imádják, hogy minden idők legtöbbet játszott listavezetője lett. Sehová nem mehet az ember – egyetlen liftbe, üzletbe, reptérre, szállodába, étterembe vagy éppen a Times Square-re – anélkül, hogy ne ez bömbölne minden hangszóróból.

Még ennél is szörnyűbb, hogy a belőle készült videón (amit szintén mindenütt folyamatosan hallani) Borisz énekel egy lánynak, aki egy kórházi ágyon haldoklik, és azt mondja neki (líraian), hogy övé lesz egymillió csillag az égen (plusz Borisz szerelme), ha lesz ereje ahhoz, hogy ne haljon meg és Boriszt szeresse örökre.

A lány persze annyira meghatódik a dögös rocker bűvöletes dalától, hogy nem hal meg. Merthogy orvosilag bizonyított tény, hogy a halálos betegeknek csakis egy dögös rockerre van szükségük, aki az ágyuk szélére ülve énekli el nekik erőt adó rockballadáját.

Az emberek meg beveszik ezt a hülyeséget! Vagy legalábbis a Borettek.

A dal és a videó hatására még az eddiginél is jobban megutáltam Borisz Pelkovszkijt (amiért összetörte Tina szívét), és azóta bármikor meghallom ezt a dalt vagy meglátom a videót, csikorogni kezd a fogam. Még álmomban is csikorgatom, ezért kezdtem fogrögzítőt viselni éjszaka, ami nem túl szexi, amikor Michael itt alszik, de azt mondja, inkább azt lássa, mint a csonkokat a fogaim helyén.

■ El ne felejtsem: Véleményem szerint még a fogcsonkok is sokkal romantikusabbak, mint egyes dögös rockerek, akik egy lány halálos ágyán nyálas dalokat énekelnek. Bár az én véleményemet senki nem kérdezte.

– Te mit válaszoltál, amikor Borisz azt mondta, újra akarja kezdeni? – kérdeztem Tinát óvatosan.

– Azt, hogy még át kell gondolnom. Attól, mert több mint ötmillió Borett követi őt a Twitteren, még nem biztos, hogy én is a követője akarok lenni. Nem dobhatom a kukába a jövőmet egy pasiért. A saját jövőmre is gondolnom kell, nem?

Hála istennek, gondoltam magamban. De hangosan csak ennyit mondtam:

– Hát persze.

– És ha Borisz egyetlen nyavalyás turné alatt sem tud hűséges maradni, akkor jobb, ha most szakítunk, hogy megkíméljük magunkat a későbbi fájdalmaktól. Mi lesz, ha majd lediplomázom és rezidens leszek? Vagy ha praxisom lesz valahol? Vagy ha csatlakozom az Orvosok Határok Nélkülhöz? Nem tudom majd mindenhová követni a világ körüli turnékon. A saját karrieremre is gondolnom kell.

– Pontosan – feleltem lelkesen.

– Tehát azt mondtam, most a vizsgáimra koncentrálok, és majd utána foglalkozom vele.

– Szerintem azt mondtad, amit kellett! – Ez volt a második számú hazugság. Azt igenis gondolom, hogy Tina koncentráljon a vizsgáira, de abban már nem vagyok biztos, hogy utána foglalkoznia kellene Borisszal.

– Köszi, Mia – mondta. – De nem könnyű, mert akármikor fölmegyek a netre vagy bekapcsolom a tévét, mindig ott van: vagy az új albumjáról ad interjút, vagy a világkörüli turnéjáról, és totál dögösen néz ki, hála az új személyi edzőjének.

– Tudom. – Harmadik számú hazugság. Borisz távolról sem néz ki annyira dögösen, de az is igaz, hogy a vörös hajú fickók, akik sose tanulták meg tisztességesen az orrlégzést, nem tartoznak az ideáljaim közé. – Becsületszavamra, Tina, fogalmam sincs, mit csinálnék én a te helyedben.

Negyedik számú hazugság. Másra sem gondolok, csak arra, mit csinálnék Tina helyében. Ami röhejes, mert Michael a világ legrendesebb pasija (vagy annyira rendes, amennyire csak tud, ahhoz képest, mi mindent kell elviselnie egy hercegnő mellett).

Tina viszont azt képzelte, hogy Borisz a világ legrendesebb pasija, egészen addig, amíg bele nem zavart a képbe Borisz Brooklyni Blogger Bébije.

És mi van, ha az árnyékot Michael szemében nem a vesekő okozza, amiről férfiatlannak tartaná panaszkodni, hanem a bűntudat, mert egy kis „követőjével” találkozgat a hátam mögött? Nem hiszem, hogy akkora önuralommal viselném ezt, mint Tina, és be tudnám fogni a számat. Valószínűleg totálisan úgy viselkednék, mint Tiger Wood exneje, Elin Nordgren (bár tudom, az erőszak nem megoldás, és Michael nem golfozik, és akkora terepjárója sincs, mint Tiger Woodsnak).

A helyzet az, hogy harcias amazon-hercegnőktől származom. Néha, amikor nem tudok aludni – mint mostanában –, gondolatban végigjátszom, hogyan állnék bosszút Michaelon, ha kiderülne, hogy megcsalt. A valóságban persze eléggé érett vagyok, és tudom, sosem csinálnék ilyesmit, mert ha megcsalna, az az ő vesztesége lenne, nem az enyém.

Akárhogy is, ezek a gondolatok néha önkéntelenül is megfordulnak az ember fejében. (Talán említést kellett volna tennem erről dr. Delgadónak. Fogadjunk, hogy erre adott volna valami gyógyszert.) Ilyenkor azt is végiggondolom, hogy hercegnői elődeim mihez kezdtek, amikor egy férfi elárulta őket.

Rosagunde hercegnő

Genovia első hercegnője, Rosagunde első férjét – egy portyázó barbár törzs főnökét – a hajfonatával fojtotta meg álmában. Ezért a hőstettéért a falu egy emberként uralkodójának kiáltotta ki.

Ilyesmit természetesen sosem tennék Michaellal, hiszen tudjuk, az erőszak sosem megoldás (különben sem elég hosszú a hajam), és nem szeretném hátralévő életemet börtönben tölteni, mint a Narancs az új fekete női szereplői.

De azért Rosagunde vére, és vele együtt az erőszakra való hajlam is folyik az ereimben, bár sajnos, amikor szükségem lenne rá, nem tudom előhívni. Például amikor a tinédzserek nem hagyják abba az SMS-ezést mögöttem a moziban, a film legdrámaibb pillanataiban. Ilyenkor Lars segítségéért folyamodom, és ő rémisztő tekintettel néz rájuk.

Mathilde hercegnő

Jövendőbelijének sorozatos hűtlenségét felfedezve ősanyám, Mathilde hercegnő teljes páncélzatot öltött, hazalovagolt, majd hozzálátott a teljes bútorzat feldarabolásához csatabárddal.

Majd ellovagolt, magával vitte kedvenc vadászkutyáit, lovait és szolgáit szívfájdalma ellentételeként.

A jövendőbeli pedig félelmében nem ellenkezett.

Michaelnak nincsenek szolgái, még kevésbé lovai, és kedvenc kutyája, Pavlov nemrégiben végelgyengülés következtében elpusztult (a kutyák nem élnek olyan hosszan, mint a macskák). Van viszont rengeteg bútora, és Csillagok háborúja emléktárgyakból egész arzenálja, amit nagy-nagy becsben tart. Minden egyes Leia hercegnőfigurát megszerezte, némelyik még az eredeti csomagolásban van!

Azért valahogy furcsán érezném magam, ha miszlikbe aprítanék mindent a lakásában csatabárddal, aztán a maradékot meglovasítanám. Talán a nálam hagyott boxeralsóit felgyújtanám (a biztonság kedvéért a mosogatóban).

Clarisse Renaldo özvegy hercegné

Nyílt titok a családban, hogy a nagyanyámnak rengeteg kérője volt, mielőtt nagyapám, a gazdag genoviai herceg szerelemre lobbant iránta. Egyikükkel, egy gazdag texasi olajbáróval akkor találkozott, amikor Monte Carlóban vakációzott a barátaival. Ezt az úriembert annyira elbűvölte, hogy ott, helyben megkérte a kezét (legalábbis ez Grandmère változata a történetről).

Sajnálatos módon hamar kiderült, hogy az olajbárónak – a romantikus regények szóhasználatával élve – „még él a felesége”, de akkorra már Grandmère jelentős summát költött a kelengyéjére.

Úgy tett, ahogyan minden talpraesett genoviai leány tett volna: kártérítési pert indított új toalettjeinek összegére (amely vagy százezer genoviai frankra rúgott).

„Azok a ruhák mérték után készültek, Monsieur Dior saját kezével!”, mondogatja Grandmère mind a mai napig, amikor szóba kerül a dolog. „Ugyan mi mást tehettem volna?”

A fickó fizetett, mint a katonatiszt. Olcsóbban megúszta, mint egy válópert.

Ó, jaj. Az álmatlansággal foglalkozó weboldalak egyöntetűen azt tanácsolják, hogy az éjszakai pihenéshez rendszeres és megnyugtató tevékenységekre van szükség elalvás előtt: forró fürdőre, levendulaillatra meg effélékre.

Alig találni olyat, amely azt javasolja, készítsünk listát arról, hogyan álltak bosszút őseink az őket megcsaló szerelmükön, és egyetlenegy sem említi apánk törvénnyel való összeütközésének taglalását. Még akkor sem, ha anyánkat kívánja elkápráztatni és visszahódítani.

Pedig Tina pontosan ezt hozta szóba a beszélgetésünk során, és valószínűleg ezért vagyok éberebb, mint valaha.

– Kicsit jobb a helyzet, amióta apád bekerült a hírekbe – folytatta Tina, amikor már majdnem befejeztük a beszélgetést. – Most sokkal kevesebb anyag jelenik meg Boriszról a pletykaoldalakon, és inkább azon csámcsognak az emberek, hogy a papád így akar egy második esélyt kapni a mamádtól.

– Várjunk… hogy miiii?

– Bizony – erősködött Tina. – Az emberek azt hiszik, a papád azért kezdett autóversenyzésbe, hogy felhívja magára a mamád figyelmét. Hiszen a mostohaapád halála után most megint szabad.

Sok ostoba és rosszindulatú dolgot irkálnak össze rólam és a családomról, de azt hiszem, ez viszi a pálmát. Nem mondom, hogy nem fáj, amikor rólam rosszat mondanak, különösen, amikor igazságtalanul mondanak rosszat, de erős vagyok és fiatal: elviselem.

De kígyót-békát kiabálni a mamára, aki még csak nem is közszereplő, és nem tudja megvédeni magát, és a papára, aki öregszik és egyre tragikusabb figura, akárcsak Mickey Rourke (mínusz a bokszolás és a kiskutyák)?

– Hát, ha ez a terve, akkor elég rosszul okoskodik. A mamát totál hidegen hagyják a díjak, kivéve, ha mondjuk a Pulitzer- vagy Nobel-díjról van szó. Bárcsak apám ezek közül próbálná valamelyiket megszerezni!

– Tudom. A mamád biztos nem hagyna ott csapot-papot és rohanna a papád betegágyához, még akkor se, ha apád fél arca leégett volna egy tragikus kimenetelű autóversenyen, mert azt mondaná: „megérdemli, minek kellett ilyen veszélyes sportot űznie”.

– Így van. Bár ez szuper filmjelenet lenne, amiért még mozijegyet is vennék, és nem is várnám meg, míg az HBO-n vetítik.

– Te jó ég, persze, én is!

Ezek után csodálkozik valaki, hogy nem tudtam elaludni?

Szegény papa. Bár ha ez tényleg igaz, akkor csak magának köszönheti. Mármint azt a részét, hogy huszonhat év után állítólag még mindig szerelmes anyámba. (Akkor ejtette ugyanis teherbe a nyolcvanas években. Főiskolások voltak, és akkoriban, ha az ember túl sokat ivott, és „megélte a pillanatot”, már elég indoknak számított a fogamzásgátlás hanyagolására. Bár szerintem nem. Illetve huszonhat évvel és kilenc hónappal ezelőtt. Holnap lesz a szülinapom.)

– Én kicsit sem hibáztatom a papádat ezért a vakmerő trükkért – mondta Tina. – A mamád ugyanis tényleg rohant a mostohaapád betegágyához, amikor tavaly szívrohamot kapott az M14-es buszon az együttes próbájára igyekezve.

– Pontosan – feleltem. – De Mr. Gianini és anyám házasok voltak. És ha az ember nem tudja, hogy szívbeteg, mert folyton halogatja az orvoshoz menést, az teljesen más, mint szándékosan veszélyes extrém sportokat űzni.

És legalább Mr. Gianininek rendes életbiztosítása volt, és meglepően jó nyugdíjbiztosítása, szóval a mamát és Rockyt pénzügyi biztonságban hagyta (plusz a mama képei egész jól mennek, ha figyelembe vesszük a kortárs realista művek piacát).

Jobban belegondolva persze nem Tina (meg a pletykaoldalak, mint a TMZ) az egyetlen, aki ilyen hajmeresztő elméleteket gyárt apámról. Michael szülei is előhozakodtak vele, amikor utoljára náluk voltam (széder-esti vacsorán).

Ez persze jóval a letartóztatása előtt volt még, de valahogy apámra terelődött a beszélgetés, és arra, milyen furán viselkedik mostanában. Mire valamelyik doktor Moscovitz (már nem emlékszem, melyikük) azt mondta, apám soha nem lehet boldog, mert csakis anyámat akarja, aki viszont soha nem lesz az övé, mert nem az a fajta nő, mint Grandmère, akit vonz egy hatalommal bíró férfi.

– Szóval azt mondják, hogy apám a saját anyját akarja feleségül venni? – kérdeztem elborzadva.

– Nos – felelte dr. Moscovitz – Freud szerint a lelke mélyén minden férfi az anyját akarja feleségül venni, és minden nő az apjához akar férjhez menni.

Tudtam, hogy van valami, ami miatt nem bírom Freudot. Michael kicsit se olyan, mint a papám, és szerintem én se hasonlítok egyáltalán az ő anyjára, dr. Moscovitzra. Mert az ő anyja úgy néz ki, mint dr. Ruth Westheimer, a szexológus, csak barna a haja, alacsonyabb, és több a szemölcs az arcán.

Ennyi.

Tinával megígértük egymásnak, hogy soha még csak nem is gondolunk azokra a pasikra, akik megkeserítik az életünket – az ő esetében ez az exe, az enyémben az apám… azután letettük.

És azóta szemhunyást se aludtam.

Talán egy egész picit mégis, mert valami olyasmit álmodtam, hogy Kate Middleton, cambridge-i hercegnő meghívott ebédre a Buckingham palotába tanácsokat adni, hogyan kezeljem a hercegnői léttel együtt járó stresszt (amit nyilvánvalóan egy évtized után sem kezelek még jól).

De amikor ajtót nyitott nekem, rögtön azt mondta, sajnos nem ér rá a hercegnőségről beszélgetni, mert Bruce Willisszel van randevúja. És ott hagyott egyedül a Buckingham palotában György herceggel!

Én meg fogtam magam, sütöttem Györgynek egy süteményt, és ketten felfaltuk az egészet.

Három dolog, amiért hálás vagyok:

1. Tina Hakim Baba

2. Hercegnői őseim

3. A sütemény

Április 30., csütörtök, reggel 9:15
Genovia New York-i konzulátusának harmadik emeleti lakásában

Ezt nem hiszem el.

Ma reggel kinéztem az ablakon, mert a paparazzók a szokásosnál egy fokkal hangosabbak voltak. Azt hittem, valami piálós játékot játszanak (mint rendesen), ehelyett mit láttam?!

Tüntetőket!

Nem sokat, de épp eleget. Tiltakozó táblákat tartanak. A papa ellen (meg ellenem!) tiltakoznak.

Azonnal fölhívtam Dominique-ot. Rögtön kész volt a válasszal, azzal a cuki francia kiejtésével:

– Felség, ne aggódjon. Iggye el, atáhozottan kézben tahtjuk a phoblémát. – (Dominique-nek nehezére esik kiejteni a „h”-t, ami franciául néma, ezért imádom kérdezgetni tőle, mi a neve a varázslóiskolás fiúnak. Mire mindig ezt válaszolja: „Ahhy Pottaihhe gondol, ehcegnő? Ahhy Pottaih, akinek Ehmione a bahátnője? – Tudom, gyerekes, de nagyon élvezem.)

– Kézben? – kérdeztem. – Hogy tartják kézben?

– …át, van egy páh elképzelésünk…

– Például? Tartsunk sajtókonferenciát? Adjak ki közlemémyt? Vagy mi?

– Nem, nem, semmi esethe sem. Azt iszem, jobb, a most tudomást sem veszünk hóluk.

– Ugyanezt mondta a paparazzókról is, mégse mozdulnak innen már két hete.

– Tudom, de ne aggódjon, ehcegnő. Ez csak az édesapja hiválisának thükkje, ogy a média figyelmét meghagadja.

Ja, na persze.

Különben meg mi a fenét panaszkodnak a genoviaiak? Genoviában a legalacsonyabb a munkanélküliség, az erőszakos bűncselekmények száma és a szegénység szintje (0 százalék!), a legkellemesebb az éves átlaghőmérséklet (24 fok), és az ország földrajzi fekvése is idilli (a francia riviéra). Senki nem fizet személyi jövedelemadót, és a vállalkozási adók is a legalacsonyabbak egész Európában.

Genoviában még az uralkodóház is önfenntartó (nem úgy, mint mondjuk Angliában, ahol közpénzből finanszírozzák). A kiralyokhercegekgrofok.com honlap szerint az én személyes vagyonom kb. százmillió dollár.

Azta! De mi alapján számolnak?!

■ Utánanézni: Hát, lehet, hogy ekkora a saját vagyonom, de csak ha beleszámoljuk mondjuk a középkori, ékkövekkel kirakott jogart, amit azért nehezen lehetne eladni az e-Bayen.

Tehát ha Ivan unokabátyámnak van esélye, hogy legyőzze a papát az elnökválasztáson, akkor tennie kell valamit, hogy elhitesse az emberekkel: Genoviában mégsem mennek annyira jól a dolgok.

Vagyis nem kell mást tenni, mint fizetni egy csapat béna, Amerikában élő genoviainak, hogy ácsorogjanak a New York-i konzulátus előtt táblával a kezükben, csináljanak a bolhából elefántot, követeljék a luxushajók beengedését Genoviába, a génmódosított élelmiszerek kitiltását, és tiltakozzanak a Wall Street Journalba, írt olvasói levelem ellen is.

Egyesek szemlátomást úgy vélik, hogy egy hercegség trónörökösének nincs joga kifejteni a véleményét arról, hogy egy másik hercegség uralkodója hogyan kormányozza az országát. Még akkor sem, ha az illető uralkodó a lakosság felét megfosztotta azon csekély jogoktól is, amelyeket régebben birtokolt (persze a női lakosságra gondolunk), sőt a saját fiát is lefejezéssel fenyegeti, ha egy közrendűvel merészel házasságot kötni! Óriási szerencse, hogy Rasid herceg és felesége azóta menedékjogot kapott az Egyesült Államokban.

Én csak hangot adtam annak, mennyire helytelenítem a sejk eljárását. És nem én vonultam föl táblákkal, hogy „Elnyomott kaffaiak, gyertek Genoviába!”, ahogy ezek a tüntetők állítják rólam.

Ha valakivel rosszul bánnak a hazájában, és ezért szörnyű körülmények között óriási távolságokat tesz meg, hogy más országba menjen, nem az a legkevesebb, hogy ott menedéket és enni-innivalót kínálnak neki, amíg a dolgai elrendeződnek? Szerintem az alapvető emberiesség ezt diktálná.

Szóval mi a bajuk velem?

Te jó isten, most látom, hogy a New York 1 közvetítőkocsija odalent épp a tüntetőket veszi. Miért? Miért nem ma jelenti be valami celebpár, hogy elválik? Miért nincs más dolga a médiának?!

Vajon mennyi magnéziumot szabad bevenni mellékhatás nélkül?

■ Utánanézni az autodiagnozis.com-on.

Április 30., csütörtök délután 2:12
Genovia New York-i konzulátusának harmadik emeleti lakásában

Lily épp most írt egy SMS-t:

Lilly Moscovitz „Virago”*

Mi a pálya?

*Minden kontaktomnak kódnevet kellett adni a hackerek miatt. Kate Middleton cambridge-i hercegnét százötvenötször hekkelték meg. A virago női harcost, amazont, de hárpiát is jelent. Nem mintha Lilly hárpia volna… bár mostanában, amióta a jogi szakvizsgájára készül, kicsit mintha a szokásosnál is nehezebben kezelhető lenne.

Persze nyilván velem se lenne könnyű, ha egy olyan vizsgára kéne felkészülnöm, ami két teljes napig tart. Kicsit hervasztó, hogy a legjobb barátnőm, aki annyira ígéretes tévés producernek indult, végül jogi pályára lép, de azt mondta, hogy a vitatkozás a kedvenc időtöltése, és így legalább majd fizetésért csinálhatja.

Őfens. Mia Thermopolis „Kálulu”

Szerinted? „Itthon dolgozom”. Magyarul csapdába estem, ki se tudok menni a lakásból. Muszáj a New York 1-et néznem, benne a genoviai tüntetőkkel. Apámra meg rám fröcsögnek.

Lilly kis szünet után válaszolt:

Uramatyám, ott vagy! Vagyis nem te, hanem a konzulátus, élő adásban! Uborkaszezon a médiában? Gyere át, iszunk egy kis tequilát és élőben twitterezünk róla!

Köszi, de a genoviai kormányzat nem így kezeli ezt a kérdést, mert ez a diplomáciai protokoll megsértése volna. Különben meg a Genoviai Gárda őrizetében vagyok, mert fennáll a veszélye, hogy a zaklatóm is ott vannak a tüntetők között.

Miért, azt a fazont még nem kapták el?

Nem. Úgy tűnik, a zaklató virtuális magánhálózati szoftvert használ, hogy titokban tartsa az IP-címét, eddig ugyanis nem sikerült még lenyomozni a hollétét.

Á, szerintem ez nem para. És a tüntetők sem látszottak túl erőszakosnak.

Ne becsüld alá őket, az egyikük már hozzávágott Larshoz egy genoviai narancsot.

Mi??? Miért pont genoviait?

Sok egyéb sérelmük mellett a tüntetők hevesen ellenzik a génkezelt fajták termesztését is. Szerintük meg kéne tiltani a genoviai gazdálkodóknak a szárazságtűrő genoviai narancsfajták ültetését, pedig a génkezelt fajtákkal enyhíteni lehetne a világméretű éhezésen. Genoviában egyedül a narancstermésben 25% növekedés mutatkozott tavaly, pedig nagyon enyhe aszály volt. (Ja, és a patkányok daganatainak növekedéséről és terjedéséről szóló tanulmány pedig hamis eredményeket közölt.)

Ja, bocs. Én azt hittem, Genovia az oljabogyójáról híres. Vagy a körtéjéről?

Persze, de Európában akkora a kereslet a narancslére, hogy már narancsot is termesztünk.

Világos. És mit csinált Lars, amikor hozzávágták a génkezelt narancsot? Jaj, UGYE hozzájuk vágott egy könnygázbombát?!!! UGYE?!

Nem vágott. Fölvette a narancsot a földről, és beleharapott. Úgy, ahogy volt, héjastul.

Na, elég.

Esküszöm, egy nap az ágyhoz kötözöm ezt a vikinget, és leírhatatlan dolgokat csinálok vele.

Tudom, hogy már tök régen nem randiztál, de lécci, ne feledd, hogy Lars tizennégy éves korom óta a testőröm, szóval olyan, mintha a bátyám lenne.

És? Szerintem te is leírhatatlan dolgokat csinálsz az ÉN bátyámmal. Rendszeresen.

Figyu, hány energiaitalt ittál ma?

Nem eleget. Szóval ez az egész cirkusz a génkezelt narancs miatt van?

Frászt. Azt is követelik, hogy beengedjük a kikötőbe a háromezernél több főt szállító kirándulóhajókat. Meg bevándorlási reformot.

Milyen bevándorlás? Tudtommal Genoviában senki nem kap állampolgárságot, csak ha ott született (vagy az egyik szülője odavaló, mint neked).

Igen, pont azt akarják, hogy így maradjon. Pedig a genoviai kormány humanitárius vízumot ajánlott az olvasói levelem megjelenése óta csónakszám érkező kaffai menekülteknek.

Aha, szóval azért cipelik azt a „Költözzenek be Miához!” feliratú táblát?

Sajnos igen.

Csinálj egy saját plakátot, írd rá, hogy kapják be a [TÖRÖLVE], és lógasd ki az ablakon!

Hát nagyon köszi a jó tanácsot. Mindazonáltal ez nem volna helyes, de fizikailag sem lehetséges. Most egyébként azon dolgozunk, hogy diplomatikusabb megoldást találjunk, amely magában foglalja a menekültek ideiglenes elszállásolását a helyi hotelokban, amelyek azonban tele vannak a 125. Genoviai Yachtverseny látogatóival.

Na persze. Hát hogy is nem jutott az eszembe, hogy most zajlik a 125. Genoviai Yachtverseny? Az arisztokrata résztvevők nyilván rossz néven veszik, hogy ezekkel a jöttmentekkel van teli a part.

Különben mindegy is, úgysem fogadja be őket senki, mert Ivan unokabátyám azt terjeszti róluk, hogy mindnek tbc-je és kolerája van, tehát a határőrök fogva tartják őket a kikötőben.

Még egyszer bocsi, hogy szóba hoztam. Akkor átjöjjek én egy „Kapjátok be!” feliratú táblával?

Úgy örülök, hogy pont szerződésjogi karriert választottál, annyira illik a higgadt, kiegyensúlyozott személyiségedhez.

Ha már higgadtságról és kiegyensúlyozottságról beszélünk (nem), hol van a papád?

Valószínűleg a Plaza Hotel Tölgyfa Bárjában, mostanában ott fojtja italba a bánatát, miközben arra vár, hogy a bírósági ítélet kimondja, mikor hagyhatja el az Egyesült Államokat.

Jellemző. És mit csináltok holnap a szülinapodon?

Szerinted?

Na, várjunk csak, kitalálom: a nagyanyád elvisz a Cirque du Soleilbe. Százhuszadszor.

Ez a fő életcélja.

Hahaha! Na, tényleg, hányadszor?