Heathernek, amiért velem él ebben a világban
(már évek óta), és még mindig annyira szereti, mint én.

Ellenállni emberi dolog, megkísérteni isteni.

Prológus

Volt egyszer egy átok

Tizennyolc évvel ezelőtt…

Az újszülött csecsemő felsírt, és ahogy első hangjai belehasítottak az éjszaka nehéz levegőjébe, a szobában a nők mind megkönnyebbülten felsóhajtottak. Hesperia kivételével.

Ő inkább az árnyékokat kémlelte.

Vajon a király is leskelődött? Figyelt, és próbált megbizonyosodni arról, hogy Hesperia valóban elvégzi a rá bízott feladatot?

Homoki nimfa lévén Hesperiát kérték fel arra, hogy Aryd birodalmában megáldja az újonnan világra jött életet. Már évszázadok óta járt ezért a palotába. Minden királyi gyermek születését megszentelte a birodalom istennőjének nevében. Bőre olyan volt, akárha a sivatagok színeire festették volna, ahonnan a fajtája származott. A teremben levő nők akolitusnak vélték, akit nagy tisztelet övezett.

Nem tudták, hogy egyúttal kém is.

Vagy hogy a valódi oknak, amiért ma este jött, semmi köze az áldáshoz.

A bába, miután elvágta a köldökzsinórt, megtisztogatta és puha takaróba bugyolálta a gyermeket, azonban nem adta át az anyának, a koronaherceg feleségének, aki még mindig izzadtságban fürödve, szétvetett lábakkal, ernyedten ült a szülőszékben. Helyette Aryd királynőjének nyújtotta oda a babát, aki egyben Hesperia uralkodója is – formálisan.

Csakhogy Hesperia nem a királynőt szolgálta. Hanem valaki mást.

Eidolont, Tyndra királyát. A rideg, könyörtelen férfit, aki egy elbűvölő hazudozó álcája mögött rejtőzött.

– Fiú vagy lány? – hagyta el a kérdés az anya fakó ajkát, miközben egy szolga hideg vízbe mártott tiszta vászonnal megtörölgette a homlokát.

A királynő még csak rá sem pillantott. Drágalátos leszármazottjára szegezte a tekintetét, aki olyan aprócska volt, mint egy csutak.

– Lány – mondta sokkal keményebb hangon, mint amit a pillanat indokolt volna. – I. Tabra Eutheria, Aryd hercegnője.

– Lány? – zokogott az anya. – De hisz a férjem fiút akart!

A királynő keskeny, kék szemének pillantása metszően élessé vált.

– A halott fiam fiút akart? – mosolyodott el gúnyosan. – A királynők tartják életben ezt a birodalmat!

Az uralma alatt tartott sivatagi birodalom állapotából ítélve Hesperia ebben nem volt olyan biztos. Aryd kezdett egyre szegényebb és elkeserítőbb hellyé válni. De Hesperia ostoba módon már rég elkötelezte magát a rossz uralkodó mellett, így neki mindez nem számított.

A királynő biccentett, mire Hesperia előrelépett, és a gyermek fölé hajolt.

Egy imperium, akárcsak az összes többi királynő előtte. Érezte, hogy ez a lány egy enfernae, vagyis olyan ritka lélekképességgel rendelkezik, amely kizárólag ezen a vérvonalon öröklődött.

Olyasvalaki, akit a király magáénak akart.

És akit Hesperiának meg kellett átkoznia.

Suttogni kezdett a gyermek felett, de csupán néhány szót tudott kimondani, mielőtt egy rendkívüli látomás megállította. A jövő borzalmas rémképe villant át az elméjén, dermesztő figyelmeztetésként a világról, amelyet ő maga is segítene megteremteni, ha folytatná feladatát.

Hátrahőkölt. Valóban ezt a jövőt tervezné a király? Eidolon az utóbbi években egyre kétségbeesettebbé vált, és azt akarta, hogy ezt az enfernaet hozzákössék, amint az ereje megnyilvánul. Ennek okát azonban nem fedte fel.

A háta mögött az anya felnyögött, és még mindig duzzadó hasa fölé hajolt. A segítők lélegzete elakadt, ahogy a döbbenet hullámként végigsuhant rajtuk.

Még egy baba!

A többiekkel ellentétben Hesperia nem lepődött meg. Ezen királyi család minden második nemzedékében ikerkirálynők születtek. Ez volt Aryd legszigorúbban őrzött titka. Hesperia elméje azonban más okból kezdett kavarogni. Az imént látott vízió miatt – és egy új lehetőség miatt.

Szembe merjek szállni vele?

A királynő közelebb tolta az elsőszülöttet.

– Fejezd be a szertartást!

Hesperia döntött, és az átok helyett egy egyszerű áldást suttogott, a negyedik ujjával megjelölve a gyermek homlokát.

Miután befejezte, lassan elhátrált, próbálva leküzdeni az egész testén eluralkodó remegést, amikor ráeszmélt, mit tett. És mit készül még tenni. Vajon Eidolon is látta? Mostanában gyengébbnek tűnt. Talán nem is figyelte az árnyékból. Ennek ellenére tudta, hogy ezzel megpecsételte a saját sorsát. Hallgatta, ahogy az anya torkából heves sikolyok törnek elő; egyik a másik után, akárha saját kárhozatának szimfóniáját hallgatta volna.

– A gyermek farfekvéses – mondta a bába a királynőnek. – Meg kell fordítanom, különben őt és az anyát is elveszítjük.

A királynő nem mutatott érzelmeket. Sosem volt rá jellemző.

– Mentsd meg a gyermeket! – parancsolta halkan.

A sikoltozás egyre csak folytatódott, mígnem hirtelen csend lett. Aztán ismét sírás töltötte be a szobát. Ennek a gyermeknek a hangja élesebb volt, mintha máris dühös lett volna a világra.

Hesperia nem várta meg, hogy a királynő jelezzen neki – azonnal odalépett a születéstől még nyálkás csecsemőhöz. Mint előttük minden királyi ikerpár, az egyik gyermek enfernae volt, míg a másik hylorae, vagyis egyáltalán nem különleges. Ami ideálisnak tűnt ahhoz, amit Hesperia kitervelt. Suttogni kezdett a gyermek fölött, minden szótagot erővel töltve meg.

– Erre semmi szükség! – mondta a királynő, nem tudva, mi történik valójában.

Hesperia az apró hercegnő kezéhez érintette az ujját, ezzel fejezve be a rituálét, és a mágia égető érzés közepette szállt át a nimfáról a csecsemőre. Az átok megfogant.

Vajon Eidolon király előre látta ezt?

Fogadok, hogy nem, te kortalan gazember!

Akárhogy is, de megtörtént. Eidolonnak fogalma sem lesz a megtévesztésről egészen addig, amíg fel nem keresi Aryd leendő királynőjét, amikor is az nem fog érezni semmit.

Ráadásul a teljes igazság csak akkor tárulna fel előtte, ha Eidolon belenézne a jövendőbeli királynő húgának szemébe.

A királynő anélkül, hogy akár csak egy pillantást is vetett volna a második csecsemő arcára, a szoba sarka felé fordította a tekintetét. Egy nő lépett be a fénybe. A tikkasztó sivatagi hőség ellenére súlyos köpenyt viselt, amelynek csuklyáját mélyen az arcába húzta. Átvette a gyermeket a bábától, aki tágra nyílt szemmel kérdően a királynőre nézett.

Miközben a királynő szót intézett a teremben levőkhöz, a hangjából áradt a fenyegetés – mert fenyegetés volt, cseppet sem ígéret! –, hogy bosszút áll mindenkin, aki szembe merészel szállni az akaratával.

– A második gyermek halva született – jelentette ki. – Halott! Megértettétek?

Hesperiának kétségei voltak afelől, megérné-e egyáltalán, hogy megpróbáljon bárkinek is szót ejteni erről. Nem mintha az elmúlt nemzedékek során valaha is megtette volna.

A szobában tartózkodók egyike sem szándékozott beszélni. Azok közül, akik számára kedves volt az életük, csak egy bolond hagyta volna figyelmen kívül az iménti parancsot.

De az átok… eljön majd a nap, amikor nem lesz ilyen csendes.

1.

A viskó és a banya

A jelen…

Az idő múlását csupán egyetlen csillag jelzi, amely apró, üvegtelen ablakomon túl átkúszik az égen. Várakozva figyelem.

Folyton várakozok. Várom, hogy kiosonhassak. Hogy elhívjanak a kötelességeimet teljesíteni. Hogy Omma, aki a születésem óta nevel, megmondja nekem, mit tegyek. Hogy bármi más legyek, mint aki és ami vagyok.

XII. Mereneith Evangeline, Aryd hercegnője.

Másodszülött hercegnő a királyi ikerpárok hosszú sorában, akik közül az egyik uralkodik, míg a másik mindössze titkos hasonmásként szolgál, többnyire veszélyes körülmények között.

Vagyis a sok várakozás közepette tulajdonképpen csak arra várok, hogy elragadjon a halál.

A térdeimet a mellkasomhoz húzva az éjszakai égboltot figyelem. Már nincs sok hátra.

Gyerekkorom óta szökdösök ki. Talán ostoba és meggondolatlan dolog, de a sivatag az egyetlen hely, ahol Meren lehetek. Ott, ahol Cain él.

Cain egy Vándor; a nomád nép tagja, akik a sivatagokat járják, és időnként megállnak a városban, hogy a portékáikkal kereskedjenek. Tekintettel az utazásaira és Omma árgus szemére, amely a helyemen tart, már jó ideje nem szöktem ki a házból.

A vérem izgatottan lüktet a gondolattól, hogy újra láthatom Caint. Nem csak azért, mert ő az egyetlen igazi barátom, hanem mert olyasmiket is tanít nekem, amiket Omma sosem engedne meg. De talán esélyt adnak a túlélésre, ha Tyndra királya esetleg eljönne értünk.

Eidolon… Ő az istenverte oka annak, hogy ennyire helyhez vagyok kötve.

Félelmetesek a történetek, amelyeket Omma és nagyanyánk mesélt nekünk a halhatatlan királyról, aki már évszázadok óta rabolja el és gyilkolja meg Aryd királynőit. Csak pár nemzedéknek sikerült megmenekülni – így tarthatta meg nagyanyánk a trónját, és Omma az életét.

Mindig eljön, azonban sosem tudni, mikor és miért. Ez a kiszámíthatatlanság ijeszt meg a legjobban.

Kihúzom magam ültömben. Nem! Nem vagyok hajlandó belegondolni, milyen kegyetlen sorsot szőtt nekem az anyaistennő és a hat lánya. Ma este nem! A mai este az enyém!

Vagyis az lesz, ha ki tudok jutni ebből az átkozott házból anélkül, hogy elkapnának!

Abban a pillanatban, ahogy a csillag eltűnik a szemem elől, máris talpon vagyok és rendbe szedem az álcámat. Fekete testhezálló felső, bricsesznadrág és kopott borjúbőr csizma: mind olyan elnyűtt már, hogy inkább illene egy szegény csavargóhoz, mint bujkáló hercegnőhöz.

Néha eltűnődöm, vajon melyik az igazi álcám.

Ellenőrzőm a kést, amelyet mindig magamnál rejtegetek valahol, majd a helyére tűzöm a fejkendőmet, csak a szememet hagyva szabadon. Mindig ezt viselem, amikor a városba megyek. Az istennő óvjon attól, hogy bárki összetévesszen Tabra hercegnővel, a trón várományosával!

Tabra egypetéjű ikertestvéreként nekem is ugyanolyan szokatlan árnyalatú, borostyánszínű szemem, hosszú fekete hajam, makacs állam és aranyszínű bőröm van, amely hamar szeplős lesz a napon. A pontos másolata vagyok, minden egyes anyajegyig és hegig.

Ne akarjátok tudni, hogyan szereztem azokat a hegeket.

Az ablakot figyelem. Jó okom volt rá, hogy eddig nem próbáltam ezen az úton megszökni, de a banya minden más módon elkapott, és ha lehet, szeretném megóvni a pénzemet. Ahogy átlendítem a lábam, a gyomrom összeszorul, és erősen megmarkolom az ablakpárkányt. A magasság és én nem jövünk ki jól egymással.

Ingerülten kifújom a levegőt. Mereneith hercegnő, imperium és Aryd leendő királynőjének rettenthetetlen hasonmása fél attól, hogy mindössze egy emelet magasból a halálba zuhan!

Ha Cain most látna, az örökkévalóságig hallgathatnám a heccelését emiatt!

Nem nézek lefelé, csak átrohanok a cseréppel fedett tetőn a sarokig és a falhoz csavarozott vízelvezető csőig. A látómezőm szélét fekete pettyek borítják el. Ritkább lenne idefenn a levegő? Vagy talán elfelejtettem lélegezni. Uh!

Nem engedem meg magamnak, hogy belegondoljak abba, mit készülök tenni, inkább gondolkodás nélkül megragadom a csövet, és leereszkedek alább a sikátorba. Remegve veszem a levegőt, amikor a lábam végre a földhöz ér.

Soha többé nem csinálok ilyet!

De legalább szerencsém van. A sikátor üres. Omma házőrzőjének nyoma sincs.

Undorodva elfintorodok. Itt mindig húgyszag van! A viharvert kis viskó, ahol Omma és én élünk, két magasabb fogadó közé ékelődött be, mint egy kisgyerek, aki széles vállú férfiak közé préselődött a templomban. Ezt a két helyet durvább utazók, részegek és szajhák látogatják – Omma legalábbis így nevezi az ott dolgozó nőket, bár azok mindig kedvesek voltak hozzám. Kivéve a selkie-t, de ő mindenkivel gonosz.

A kezem remegéséről tudomást sem véve előhúzom a csomagomat a szemétkupacból, ahova korábban elrejtettem.

Sose menj felkészületlenül a sivatagba! – mondogatja nekem mindig Cain. Ő már csak tudja.

Hirtelen homoki patkányok ugranak félre az utamból, kivillantva apró, borotvaéles fogaikat. Az átkozottak lyukat rágtak a vászonba! Jellemző!

A zsákot az egyik vállamra akasztva gyorsan a sikátor végéhez megyek. A szemben húzódó utca csendes. Tökéletes! Biztonságosabb lesz, ha kijutok a falakon túlra, mielőtt a város megtelik emberekkel, akik élvezni szeretnék az éjszaka hűvösét.

Ám amikor előre akarok lépni, egy göcsörtös kéz megragadja a karomat, és meglepő erővel visszahúz. Elkeseredett szitkok egész sora fut át az elmémen, de most az egyszer sikerül nem kimondanom őket.

A banya – még senkitől sem hallottam, hogy máshogy hívta volna – nagyjából az irányomba szegezi a tekintetét. A dédnagyanyám évek óta fizet ennek a vak, öreg koldusasszonynak, hogy felügyelje a házat – és engem –, amikor ő épp távol van. Bár annak ellenére, hogy az uralkodóház álhercegnőjét védi, Omma mindig is szűkmarkú volt vele, mivel egy közönséges vexről van szó.

Az erő hiánya azonban nem teszi kevésbé félelmetessé.

– Ma este nem kellene elmenned – mondja olyan hangon, amit csak egy anya szerethetne, és görbe ujjai máris összeszorulnak a karomon.

Senki sem beszélhet le erről! Az egyik lábamról a másikra állok, alig várva, hogy elmehessek innen.

– Figyelj…

Felemeli a kezét, hogy elnémítson, és felsóhajt.

– Csak vigyázz magadra ma este, kislány!

Összehúzom a szemöldököm. Eddig még sosem törődött azzal, hogy figyelmeztessen. Azzal még kevésbé sem, hogy elengedjen.

– Miért?

– Lehet, hogy félig vak vagyok, de a fülem jól működik. A szóbeszéd szerint újabban még több ember tűnt el. Éjszaka vitték el őket. – Egy pillanatra elhallgat, majd halkan folytatja. – Azt hiszem, az Árnylidérc ismét köztünk jár.

Az Árnylidérc!

Borzongás fut végig a gerincemen. A városomban, Enorában mindenki hallott már olyasvalakiről, akinek egyik napról a másikra nyoma veszett. Úgy is hívják őket: az Eltűntek. Ez lenne az oka?

Átgondolom, amit mondott.

– Várj! Még több?

– Nem ez az első alkalom, hogy eljönnek az árnyak – rázza meg a fejét.

Nem az? Miért nem említette ezt soha Omma?

– De ez most más.

Kifújom a levegőt az orromon keresztül. Annyi kérdésem van, de a banya máris többet mondott, mint amire számítottam.

– Köszönöm a figyelmeztetést. Óvatos leszek – felelem. Aztán, mintha őt vagy épp magamat akarnám megnyugtatni, túlságosan is magabiztos mosolyt vetek rá, és hozzáteszem: – Az árnyak és én bizonyos módon… Mondhatni, kedveljük egymást.

És ez így is van. Elvégre az árnyékok jelentik számomra a menekülés egyetlen módját. Elrejtenek engem, és én cserébe megosztom velük minden kívánságomat.

Leginkább azt, hogy egy másik életre vágyok.

De talán másképp éreznék, ha szemtől szembe kerülnék az Árnylidérccel. Egy tizennyolc nyári napfordulót megért lánynak, egy imperiumnak, aki alulmúlhatatlan képességei révén képes uralni a homokot, esélye sem lenne. Úgy értem, mégis mit tehetnék? Szórjak homokot a szemébe? Már ha van neki egyáltalán… Megborzongok a gondolatra.

Egyébként sem szabad használnom az erőmet, főleg nem nyilvánosan.

Szigorú szabály. Egy a sok közül.

Kihúzom magam. Épp elég gondom van azzal, hogy elhagyjam a várost, de a banyától kapott figyelmeztetés már így is több volt, mint amit az emberek nagy része megtenne értem. Ahelyett, hogy átadnám azt a kis pénzeserszényt, amit mindig magamnál tartok arra az esetre, ha rajtakapna – ami elég gyakran megtörténik –, előveszem az utolsó viharáspist. Legutóbbi látogatásomkor csempésztem ki a palotából. Cainnek szerettem volna ajándékozni.

– Tessék! – mondom, a kezébe nyomva a karcsú, ónszínű pikkelyekkel borított kígyót. Ritka csemege, amelyet általában arra tartogatnak, hogy a hatalmasok asztalára kerüljön.

A banya örömteli rikácsolása aztán követ még a sarkon túlra is, majd be a sötét, macskaköves utcákba, ahol talán maga az Árnylidérc is ott leselkedik.

2.

Idegen az éjszakában

A sötétben nehezebb felfigyelni az enyészetre, de tudom, hogy körülvesz. Itt minden csorba, törött vagy épp darabjaira hullik. A romlás többé már nem korlátozódik a város szegényebb részeire.

Napközben ezeket az utcákat a munkájukat végző emberek járják, egyre közelebb kerülnek az otthonukból elűzött homokpatkányokhoz, amelyek átrágják magukat bármin és bárkin, hogy élelem kerüljön a hasukba. Ezek az emberek vexilliumok mind, akárcsak a banya. Nem rendelkeznek említésre méltó mágikus képességekkel. Görnyedt férfiak és nők, az élettől barázdált arccal és a bőrükbe ivódott porral. Valahányszor Ommával hazajövünk a palotában tett látogatásokról, be kell dörzsölnöm magam kosszal, különben túl tisztának tűnnék.

Az egyik épületből, amely mellett elhaladok, nevetés hallatszik – azt hiszem, egy családé –, és elmosolyodok.

Az éjszakai Aryd, amikor végre mindnyájan megpihenünk a napsütés és a puszta fennmaradásunkra tett erőfeszítéseink után, mindig emlékeztet arra, hogy a hanyatlás idején is vannak emberek, akik nevetnek, szeretnek és csak próbálnak boldogulni. A türelem segít nekik átvészelni a napközbeni hőséget, amiért aztán a holdfény világa a jutalmuk. Az ilyen pillanatok emlékeztetnek arra, miért szeretem annyira ezt az életet, bármilyen silány legyen is.

Még ha nem is tapasztaltam meg az éhség kínjait vagy a sivatagi nap alatt végzett munka okozta égési sebeket, és még sosem sírtam, amiért nem telik egy házra vagy gyógyítóra… Látom Enora népének szenvedését. A népem szenvedését.

Közöttük és mellettük éltem. Megkóstoltam a piacunkon árult édes, mézes cukorkákat. Hallottam az éjszakai égboltnál is szebb zenét. Heverésztem a háztetőkön, és hallgattam, ahogy az öregek továbbadják a világunk történeteit Enora tágra nyílt szemű gyermekeinek. Ha elhagynám ezt a helyet, ki maradna itt, hogy vigyázzon rájuk? Ki harcolna, hogy megvédje őket? Ki lenne hajlandó meghalni értük?

Csak én vagyok itt. És talán egy nap Tabra is itt lesz, ha segítek neki, hogy ellásson a palota falain túlra. Feltéve persze, hogy az emberek hajlandóak lesznek még beengedni minket oda.

Ezért veszélyes itt még mindig, különösen számomra. Vagy legalábbis arra, aki vagyok. Egyre gyakrabban hallunk suttogásokat zavargásokról és szervezett felkelésekről a külső tartományokban, néhány kisebb városban és településen, sőt még Enorában is.

Ami azt jelenti, hogy mennem kell.

A bizsergető érzéstől késztetve, hogy figyelnek, ellenőrzöm az utat, amerről jöttem. Félig-meddig remélem, hogy a banya a nyomomban biceg, de senki sincs ott.

Átkozom a nyugtalanságomat. A banya figyelmeztetése miatt különösen idegessé váltam.

Kereskedők, tolvajok, életrablók és árusok. A város csőcseléke ugyanazokban a repedésekben és hasadékokban rejtőzik, amelyeken én magam is keresztülosonok, és ha lebukok, a dolgok gyorsan rosszra fordulhatnak. Ajtónyílásokon és a sötétség foltjain át közeledek a város falainak déli kapujához. Bár jól ismerem az útvonalat, nem tudok szabadulni attól a borzongató érzéstől, hogy figyelnek. A banya nagyobb hatással volt rám, mint gondoltam.

Még egyszer utoljára átnézek a vállam felett, mielőtt elhagyom a várost…

Egy nálam legfeljebb csak néhány nyárral idősebb fiatalember áll az utca közepén, és engem néz.

Megállok, az ereimben lüktet a vér. Az Árnylidérc lenne?

Nem kellett volna a bokámhoz szíjaznom a kést! Jobb lett volna a felsőm alá rejteni.

De nem, elég emberinek tűnik. Fekete ruhája nem egy munkásé, és nem is egy csavargóé – az enyémmel ellentétben –, ugyanakkor nem visel semmi olyat, ami vagyonra vagy kiváltságokra utalna. Talán vex? Nem úgy néz ki, mintha az lenne. Túl nyugodt. Túlságosan is… fegyelmezett.

Ami azt jelenti, hogy valószínűleg imperium. Nagyszerű!

A kérdés már csak az, hogy milyen imperium.

Egy hylorae kisebb fenyegetést jelentene. Mi – személytől függően – olyan kézzelfogható, fizikai elemeket irányítunk, mint a homok, a víz vagy a növények. De egy enfernae… Félelmetes hatalmuk lehet az olyan megfoghatatlan dolgok felett, mint az érzelmek, a lelkek vagy az emberek elméje.

Eidolon király is enfernae. Legalábbis nekünk ezt mondták.

A nővérem szintén az lesz.

Omma is enfernae.

Az utolsó, amit szeretnék, hogy keresztezzem egy ismeretlen enfernae útját. Kérlek, légy valami más! Bármi más!

A szemébe nézek. Nem csak úgy néz rám: figyel engem. Éberen.

Egyfajta felismerés furcsa érzése csiklandozza az elmém hátsó részét, de nem tudom megragadni; mintha egy délibábot próbálnék megérinteni.

A felhők egy pillanatra szétválnak és a holdfény egy sugara végigsiklik az arcvonásain. Benyomások hullámai csapnak le rám gyors egymásutánban. Éjfekete haja magas homlokát söpri. Éles vonalú állkapocs. Ferde, sűrű szemöldök, amely még az ezüstös fényben is azokra az időkre emlékeztet, amikor a birodalmunk üvegfalú határainak védett oldalán álltam, és néztem, ahogy a nap a túloldali sekély óceán vizén játszik. Akkor egy őrült, hirtelen benyomástól vezérelt pillanatig arra gondoltam, megkockáztatom a szörnyű halált, pusztán azért, hogy megismerjem a lábamon átcsapó hullámok érzését.

Most ugyanezt a fajta vonzódást érzem.

A szájának enyhe ferdesége az egyetlen hiba, amit látok, de ez valahogy inkább előnyére válik, mint hátrányára. Alighanem ő a legnyersebben jóképű férfi, akit valaha láttam, de nem ez ragadja meg a figyelmemet. Sokkal inkább a megzabolázott erő aurája, ami körülveszi… és ahogy rám néz. Mintha engem látna.

Én viszont a lehető legrosszabbat teszem: csak ácsorgok itt. Mintha teljesen normális lenne, hogy jóképű, nyugtalanítóan ismerős férfiakkal futok össze, aki a semmiből bukkan fel az éjszaka közepén. És ez a mostani ráadásul egy imperium. Omma a fejemet venné, ha tudna erről. Valószínűleg Tabrával karöltve, mert ő is utálja, ha veszélynek teszem ki magam. Bár a veszélyt illető fogalmaink éppoly különbözőek, mint az életünk, egyikünk sem állhatja a gondolatot, hogy elveszíthetjük a másikat.

Ha eljutok a sivatagba, elrejtőzhetek a homokban. Ez az egyetlen hely, ahol az erőm hasznossá válik.

– Ki vagy te? – hangzik fel a követelő kérdés, mielőtt még meghozhatnám az okos döntést, hogy távozok.

Melegség árad szét bennem. Az istennőre, micsoda hang! Bársonyos és acélos. De aztán leülepedik a kérdése. Ez az utolsó, amit szeretnék, hogy bárki megkérdezzen tőlem. Különösen, ha az illető potenciálisan egy enfernae. És mi van, ha hatalma van az igazság felett?

Az ördögbe a lopakodással! Rögtön nekiiramodok.

– Hé! – kiált utánam.

Tétovázva átpillantok a vállam fölött. Ostoba döntés részemről. Miért olyan átkozottul vonzó a szeme? A mocskos homoki patkány! Legalább arról nem feledkezek meg, hogy halkabbra vegyem a hangomat – így talán kevésbé hangzok úgy majd, mint a nővérem:

– Csak egy senki vagyok.

Összehúzza a szemöldökét. Ó, nem tetszik a válasz? Nem meglepő. Elég idős vagyok ahhoz, hogy tudjam, a hozzá hasonló férfiak hozzászoktak ahhoz, hogy mindig megkapják, amit akarnak. Ám az arckifejezése megváltozik, ahogy rám, majd az alagútra pillant.

– Nem kellene egyedül kimenned oda.

Talán próbál megvédeni engem? Vagy sarokba akar szorítani, gondolja egy logikusabb részem.

Felszegem az állam.

– Azt teszem, amit csak akarok! – Szinte hallom a királynő parancsoló hangszínét a szavaimban, amiért legszívesebben megrúgnám magam. Egy enorai csavargó nem beszélne ilyen fenségesen… Ennyire méltóságteljesen.

A férfi szemében azonban nem látszik jele annak, hogy ez neki is feltűnt volna. Hála az istennőknek! Már majdnem sikerül is meggyőznöm magam arról, hogy ez csak egy közönséges vex bűnöző, akinek megzavartam az éjszakai ténykedését, amikor hirtelen kissé félrebiccenti a fejét. Felismerem a gesztust a királyi udvarból.

Összehúzom a szemöldököm. Egy nemesi modort ismerő bűnöző? Ki ez az ember? De mielőtt megkérdezhetném, az idegen megfordul és magamra hagy, beolvadva az árnyékok közé. A kezemet az oldalam mellé engedve bámulom a helyet, ahol az imént állt. Nem tudom biztosan, mit láttam, és talán még jobban idegesít a váratlanul rám törő csalódottság. Csalódottság és… üresség.

Lerázom magamról a kábulatot, és átsietek az alagúton, a túloldalán húzódó homokdűnék felé. A végén megállok, és még egyszer utoljára hátrapillantok. Senki sincs mögöttem. Miért érzem mégis úgy, hogy még mindig figyelnek?

Mély lélegzetet veszek, és kilépek a városfalon kívülre. Ahogy a lábam belemélyed a homokba, és szememet a Kristály-sivatag végtelennek tűnő dűnéire szegezem, amelyek most valósággal ragyognak a három telihold fénye alatt, az egész testem zúgni kezd a gyönyörűségtől. Ez persze mindig így van – olyan, mintha a véremben áramló varázslat végre otthon érezné magát.

Továbbmegyek az előttem tornyosuló, birodalmunk legtávolabbi határát jelző keleti üvegfal felé. Próbálom kivenni a messzeségben, de nem látszik a csillogása. Senki sem tudja, milyen magasra nyújtózik fel. Egyesek azt feltételezik, hogy ez valójában egy kupola, de ha valóban így lenne, akkor mégis hogyan lehetne még mindig levegőnk?

Csak annyit tudunk biztosan, hogy a falakat Aryd istennő alkotta, hogy távol tartsa a Pusztítókat. Igen, ezek a szörnyek méltóak a nevükhöz: erőszakosak és vérszomjasak. Senki sem tudja, miért átkozták el velük a tengereinket, de az őket uraló istennőkről – Aryd, Tyndra, Wildernyss, Savanah, Mariana és Tropikis – elnevezett hat birodalom mindegyikének megvan a maga védelme, amelyek némelyike sikeresebb, mint a többi.

Ez a mienk.

Ráadásul az istennőnk amellett, hogy megvédett minket a szörnyektől, egy váratlan ajándékot is adott nekünk: bár a végtelen tél indái átkúsznak Tyndra határain túlra, az üvegfalaink távol tartják a szűnni nem akaró, könyörtelen hideget, amely Omma elmondása szerint folyton feldúlja a többi birodalmat.

Senki sem meri megkérdezni, hogy mi történne, ha a falak védtelenül hagynának minket.

A várostól távolodva tovább haladok dél felé, amerre a legnagyobb esélyem lehet rátalálni Cainre és a népükre.

A távoli dűnéket azonban nem tarkítják tüzek. Nem hallatszik vidám nevetés. Nem dobognak lovak patái a száraz homokon. Minél tovább megyek anélkül, hogy bármi jele lenne Cainnek vagy a zarifátusának, a zsigereim annál jobban összeszorulnak a csalódottságtól. Elérek aztán a kúthoz, ahol mindig találkozni szoktunk, azonban a hely üres. Ismét eszembe jut, milyen magányos tud lenni ez az élet.

Felsóhajtva úgy döntök, megadom magamnak az egyetlen örömöt, amit tudok. A vérem azóta sóvárog ezért, amióta csak kitettem a lábam a városból, könyörögve, hogy hajoljak le és hajtsam uralmam alá a homokot. Mivel nem szabadna ezt tennem, ismét körbepillantok, majd megérintem a bennem lakozó erő magját – úgy érzem, sosem vagyok képes teljesen megragadni. Melegség járja át a bőröm, akárha pezsdítő buborékok áramlanának alatta, ahogy a tenyeremből lágy, sárga ragyogás árad elő.

A föld megremeg alattam. A homok engedelmeskedik nekem, mint mindig, és egy kis darabon felemelkedik. Emelni kezdem a hőmérsékletét, mire apró, aranyszínű szikrák pattannak ki belőle, a tűzmanókra emlékeztetve, akik a sivatagban gyakran még mélyebbre vezetik az eltévedt embereket. A homok golyóvá formálódva összeáll, aztán a szemcsék egybeolvadnak, ezáltal izzó, narancssárga folyadékká válva.

A kis buborékból néhány ujjmozdulattal egy üvegvirágot kezdek formázni Tabrának. A nővérem annyira szereti az üvegből készített ajándékaimat, hogy ki is alakított nekik egy titkos kertet a palotában.

De nem fejezem be. A virág még csupán egy sarj, amikor ráeszmélek, hogy nem kellene tovább várakoznom itt. Cain nem jön, és veszélyes egyedül lenni idekint.

A csalódottságommal küzdve felállok, és zsebre vágom a virágot – majd később befejezem.

Mielőtt azonban felvehetném a csomagomat és visszafordulhatnék a város felé, egy szikár, izmos kar fonódik a mellkasom köré. Aztán egy kés pengéje karcolja fel a torkomat.

3.

Cain

Mozdulatlanná dermedek. Irgalmas istennő! Mégiscsak követett volna az idegen, akivel az utcán találkoztam? Látta, hogy mit csináltam a homokkal? Hogy lehettem ilyen óvatlan?

– Egy rossz mozdulat, és a következő légvételed helyett vért fogsz nyelni – szólal meg egy halk hang a fülem mellett.

Várjunk csak! Ez nem az idegen hangja.

A penge mélyebbre hatol, én pedig összerezzenek. A nyakamon alácsorgó meleg patak azt súgja, hogy akárki is ez, halálosan komolyan beszél.

Az elmém kezd szilánkokra hasadni. A hét pokolra, ha ez nem az idegen, akkor mégis kicsoda? Egy imperium már rég használta volna a hatalmát. Egy troll ennél magasabb lenne. Talán egy kitaszított? Izzadtság szagát érzem. Bár nem a sajátomat: ez sokkal büdösebb és áthatóbb. De legalább emberi.

Továbbra is igaz a korábbi észrevételem: a bokámra szíjazott kés teljesen hasznavehetetlen. Hiába tanított meg Cain a használatára, ha nem érem el.

Így hát csak egy választásom van.

Behunyom a szemem és mozdulatlanul, némán állok tovább. Ha nem jelentek veszélyt, talán elenged. Hacsak nem az a „feláldozom a Csontgödörnek” típusú fickó. Bár őszintén szólva, nem igazán szerepel a terveim között lassan emésztődni száz nyáron át.

– Kíváncsi voltam, meddig tart, mire összefutunk Cain kis kedvencével – érkezik a hátam mögül egy ismerős női hang.

A szemem azonnal felpattan. Bár a kés még mindig a nyakamnak feszül, nem vesződöm tovább azzal, hogy leszegjem a tekintetemet.

A következő pillanatban Cain féltestvére, Pella léptet elém karcsú fekete kancájával. Kisebb termetük és finom csontozatuk miatt a Vándorok lovai a tenyésztésüknek köszönhetően rendkívül szívósak és hihetetlen állóképességgel rendelkeznek. Igazi túlélők.

Ha ló lennék, olyan szeretnék lenni, mint azok.

Pella – a gyeplőt lazán, a nyereg magas kápájára támasztott kézzel tartva – gúnyos mosollyal néz rám. Mintha Cain női változata lenne a hegyes orrával, az éles nyelvével és a bőrszínével, amely olyan, mint a homok a naplementében. Ez utóbbira mindig is féltékeny voltam, mivel nekem felettébb ügyelnem kell a sajátomra, hogy ne üssön el szembetűnően nővéremétől, aki csak ritkán hagyja el a palota védelmét.

Sosem kedveltem Pellát.

A gúnyos mosolyt még el tudom viselni. Ezen a téren senki sem érhet Omma, de még inkább a nagyanyám közelébe sem. Az udvar éppolyan bővében van a bírálatoknak, mint a vérbajnak, ezért hamar sikerült vastag bőrt növesztenem. De a tény, hogy Pella, noha pár hónappal idősebb vagyok nála, mindig Cain kis kedvencének nevez, legalább olyan bosszantó, mint amikor homok megy az ember alsóneműjébe.

Ráadásul ezt ő is tudja.

– Pella! – üdvözlöm. – Bárcsak azt mondhatnám, hogy kellemes meglepetésként ér, hogy látlak, de nyilvánvalóan még mindig nem nőttél ki a ribancos korszakodból. Igazán kár!

Felháborodott hangjának éle felér a késével, amely még mélyebbre hasít a nyakamba, újabb alácsorduló vércseppel jutalmazva.

– Hogy mered sértegetni a zarif lányát? – szólal meg a felderítő.

– Engedd el! – parancsolja a kút mögül egy másik ismerős hang. Mélyebb, mint amikor utoljára hallottam.

Cain!

A holdfény megvilágítja az arcát, ahogy közelebb lép. Hunyorogni kezdek. Mostanában mindig meglepődök, amikor találkozom vele. Nem tehetek róla. Azt hiszem, mindig arra számítok, hogy ugyanazt a fiút látom majd, akivel néhány havonta találkoztam, mialatt felnőttem: a nyurga, vézna gyerkőcöt, a vállához képest túl nagy fejjel, és nyughatatlan lábakkal, amelyekkel nem tudott mihez kezdeni.

De többé nem ilyen, és ennek már egy-két éve is megvan.

Vidám, éjjel szinte ónixszínűnek tűnő szeme tágra nyílik az erőteljes homlok alatt. Az állkapcsa még markánsabbá vált. Bőrét a nap telt bronzszínűre égette; sötétebbre, mint a húgáét. Az alakja kiteljesedett: termetesebbé vált, és kétségtelenül meg is keményedett a vándorló sivatagi népek viselte laza öltözet alatt.

A ruhái, amelyek a vidék árnyalatával – a zabszínű homokéval – megegyező szövetből készültek, egybeolvasztják Cain körvonalait a környezetével. Nehéz megkülönböztetni, hol végződik az öltözékének egyik rétege, és hol kezdődik a másik, de azt tudom, hogy a legkülső alatt borotvapenge vékonyságú páncélzat rejtőzik a lábára, a törzsére és a vállára szíjazva.

A kést elveszik a nyakamtól, majd a felderítő odébb sétál. Miközben eltűnik a sivatagban, úgy tesz, mintha nem ismerne meg – jóllehet tudom, hogy ez nem igaz. A zarifátusban mindenki ismer engem.

Elvégre a zarif fiaként Cain a következő a trónutódlás sorában. Olyan, mint én, csak törvényesen. Ami azt jelenti, hogy az emberek hajlamosak szemmel tartani azokat, akikkel az idejét tölti.

Cain rám kacsint, én pedig próbálok nem felnevetni.

Pella tekintete eközben elkomorodik. Valójában feltűnően szép lenne, ha nem vágna folyton ilyen arcot. Ezt egyszer megemlítettem neki. Nem vette bóknak – még kétértelműnek sem.

Némán kifújom a levegőt, és hátat fordítok Pellának. Régebben megértettem a hozzáállását. A Vándorok természetüknél fogva bizalmatlanok az idegenekkel. De miután annyi éven át időztem itt, már túl kellene lennie ezen.

– Miért foglalkozol vele? – kérdezi Caintől, majd gúnyosan felszisszen. – Elkaptuk, ahogy a tudatlan városlakókat szokás. Semmivel sem különb náluk.

Ha tudná! Ahhoz, hogy eljátszhassam a szerepemet a palotában, ugyanolyan nevelést kaptam, mint a nővérem. A legjobb tanárok oktattak. Vitáztam filozófusokkal, tábornokokkal és kormányzati vezetőkkel. Én vagyok a legműveltebb csavargó egész Arydban.

Vajon mit tenne a zarif, ha egy kővel ledobnám az egyetlen, drágalátos lányát a lóról?

– Oly sok mindentől meg kell védjelek – mormogja Cain, miközben közelebb lép. Mintha olvasna a gondolataimban. – Bármilyen szórakoztató is a szájaskodásod.

Mielőtt válaszolhatnék, hirtelen megragadja a figyelmemet a föld mélyén támadó remegés. Aztán a távolban egy aprócska porfelhő tűnik fel. Talán egy porördög.

Nem az!

A Vándorok zarifátusának egy jókora csapata tart épp a kút felé. De még legalább egy leugára járnak.

Pella a tekintetemet követve hirtelen kihúzza magát a nyeregben.

– Meglátjuk, mit szól apa a homoki patkányodhoz! – jegyzi meg Cainnek.

– Úgy érted, homoki kígyóhoz? – pillantok rá célzatosan.

Pella keze az ajkán húzódó aprócska, ráncszerű sebhelyre téved, amit nem látok ugyan, de tudom, hogy ott van. Amikor a legutóbb homoki kígyónak nevezett, ostorral felé csattintottam. Csak figyelmeztetésnek szántam, de eltaláltam az arcát. Való igaz, nem bánok túl jól az ostorral – viszont azt azért nem mondhatnám, hogy sajnálom, ami történt.

Pella azonban ahelyett, hogy megsértődne, rávigyorog Cainre.

– Most, hogy arra készülsz, hogy…

– Pella! – mordul fel Cain, a szó legszorosabb értelmében.

A húga ártatlanul elkerekedő szemmel néz rá, miközben előrehajolva megpaskolja lova selymes nyakát.

– Miután megházasodsz, fivérem, kétlem, hogy az újdonsült párodnak tetszene, ha ő is a közeledben lenne.

Azonnal zavaros érzelmek árasztanak el. De közülük leginkább a fájdalom emelkedik ki, akár az alvadó tej színe. Cain meg sem említette nekem!

– Menj, mondd meg apának, hogy megtisztítottam a kutat! – szól oda a fejem fölött Cain a húgának.

– Igen – mondom. – Fuss vissza apucihoz, kicsi lány!

Pella szemében gyűlölet villan, de valami másnak is történnie kellett közte és a bátyja között, mivel ismét felszisszen, majd elfordul.

Egyedül maradok Cainnel.

Várok egy pillanatot, mielőtt ránéznék, ismerős arcát fürkészve. Hatéves voltam, amikor először elszöktem a viskóból, és a nálam nem sokkal idősebb Cain talált rám a sivatagban, egy magányos fa alatt: kiszáradtam, és már alig éltem. Az apjának sikerült visszajuttatnia Enorába, Ommához.

Szerencsés vagy, hogy nem kényszerítettek szolgaságra! – rótt meg Omma.

Nem voltam biztos benne, hogy a szerencsés a megfelelő szó. Még abban a korban is jobbnak tűnt szolgának lenni, akire szükség van és akit hasznosnak tartanak, semhogy az legyek, ami.

A második alkalommal, amikor megszöktem – mindössze egy hónappal később, hála annak, hogy a banya szó szerint csak vakon bámult, miután megvesztegettem –, ismét Cain talált rám. Vállalta értem a felelősséget, és az apja nem bajlódott azzal, hogy visszaküldjön. Cain megígérte, hogy megtanít élni és túlélni a sivatagban, amennyiben megígérem, hogy csak akkor merészkedek ki, ha itt találom őt a városhoz legközelebbi kútnál.

Azóta a lába nyomát is áldom. De ha megnősül? Elveszítem a barátomat. Az egyetlent!

Cain figyelmesen néz rám.

– Ha azt mondanám, gyönyörű vagy, kivágnád a nyelvemet?

Csak pislogok. Még sosem mondott nekem ilyesmit. Életemben először érzek kísértést, hogy felemeljem a kezem és megigazítsam a hajamat, ami csak a zavarom egy újabb jele lenne porszáraz szám és koszos, izzadtságtól borított arcom mellett. Kényelmetlenül mocorgok.

– Ez igaz? – kérdezem. – Úgy értem, amit Pella mondott.

Elfintorodik.

– Nem így kellett volna megtudnod.

Vagyis Pella nem hazudott.

– Igazad van. – Hirtelen nagyon szeretném megütni. – Neked kellett volna elmondanod, Kicsi Cainis.

Ahogy kimondom a szavakat, rögtön meg is bánom. Cain a teljes nevénél már csak az egyesek által hozzáfűzött kicsi jelzőt utálja jobban. Az apját, aki után elnevezték, Hatalmas Cainisnek hívják, és ő Aryd legnagyobb zarifátusának vezetője.

Cain megrázza a fejét.

– Sajnálom. Csak azt akartam… – Elhallgat, majd újrakezdi. – Apám azt akarja, hogy politikai házasságot kössek egy befolyásos személlyel.

– Miért? – Amióta az eszemet tudom, nagyanyám elkeseredetten próbál szövetségre lépni a Hatalmas Cainisszel, de a Vándorok mindig is elutasítóan viselkedtek a városok lakóival szemben.

– Hogy erőforrásokhoz jussunk – feleli komoran Cain.

Erőforrásokhoz? A zarifátusok önellátóak.

– Mégis mire lehetne szükségetek?

– A kutak kezdenek kiszáradni.

Az istennőre, ez igaz? A falak ugyan távol tartották a Pusztítókat, azonban idebent rekesztették a nyári hőséget is. A sivatag csillapíthatatlan éhsége lassan felemészt mindent, ami egykor buja és zöld volt, ahogyan az enyészet is teszi városainkkal.

Cain mély lélegzetet vesz.

– Holnap Oaesysbe utazunk, hogy megalkudjunk a… menyasszonyomra.

A szám néhányszor kinyílik anélkül, hogy akár csak egy hang is kijönne rajta.

– Te… a palotába fogsz menni?

Ahol Tabra van. Aki pont úgy néz ki, mint én. Ne ess pánikba!

Közelebb lép. Feszült mozdulatai sürgetően hatnak.

– Igen, de ez nem az, amit én akarok.

Még mindig próbálom felfogni ezt az egész palotásdit. Mi van, ha alaposan megnézi a nővéremet és összerakja a részleteket? Omma meg fog ölni. Szó szerint! Mert ha a titkom kitudódik, és fény derül a létezésemre, akkor mégis mi értelme lenne életben tartani engem?

Cain a kezébe veszi a kezemet. Az érintés fontos dolog a birodalmunkban. Személyes. Képtelen vagyok mást tenni, mint bámulni az összefűzött ujjainkat. Az övéi hosszabbak és erősebbek.

– Gyere velem! – mondja.

Felkapom a tekintetem, és a szemében olyan érzelmeket látok, amilyeneket korábban még sosem. Gyengédséget, és egy kérdést – de megválaszolni egyiket sem tudom.

– Ne menj vissza Enorába! – folytatja. – Maradj a zarifátussal! És velem!

Mire akar megkérni? Hogy menjek vele Oaesysbe? Az több szempontból sem fog működni. Megrázom a fejem.

– Pellának igaza van. Ha megnősülsz, a párod nem fog…

– Meren! – mondja egyszerre nevetve és felsóhajtva, aztán kotorászni kezd a ruhája bő zsebeiben, elővéve egy karkötőt. Színtiszta, csillogó aranyból készült, a közepébe egy sivatagi rókát, Cain családjának jelképét véstek.

Ó!

Ó, az istennőre!

– Elutazhatnánk a Szent Fához, ahogy mindig is beszéltünk róla… Ott kötnénk meg a frigyet.

Nagyot nyelek. Még sosem láttam Aryd Szent Fáját, bár Tabra a tizenhatodik születésnapunk alkalmával, az ész korába való belépésének részeként eljutott oda. Én viszont nem. A birodalom másik oldalán van, és soha ki nem hunyó lángokban ég. Cainnel egész életünkben arról álmodoztunk, hogy meglátogatjuk a birodalmak mind a hat szent fáját. Együtt.

De most nem ezt kéri.

A bőröm az egész testemen megfeszül, mintha egy részem ki akarna ugrani belőle. Ő Cain – a barátom, a védelmezőm, a hősöm –, aki oly sok mindent tanított nekem, és mindig kedvesen bánt velem. Egyenrangúként.

Én tudom, hogy ki és mi vagyok, de ő nem! Még a sivatagban is, amikor megpróbálok elmenekülni az életem elől, ennek tudata ott van minden mozdulatomban és szavamban. Egyszer sem jutott eszembe, hogy ez az egész köztünk Cainnel több is lehetne.

Egy másik élet. Olyan, ahol nem vagyok titok, vagy nemkívánatos egészen addig, amíg nem hív a kötelesség. Ahol mindig része lehetek a sivatagnak, amelyet sokkal inkább az otthonomnak éreztem, mint a palotát vagy a viskót valaha is.

Az élet, amit Cain most kínál, valóban csábító, eltekintve a gyomromat felkavaró furcsa nyugtalanságtól. De az éjszakában feltűnt türkizkék szempár hirtelen rám törő éles emléke még nyugtalanítóbb.

Választ kell adnom neki. Fogalmam sincs, mit mondjak, de a szemében csillogó remény szétszaggat.

– Cain…

A zarifátus csapata felől érkező kiáltások a szavamba vágnak.

Cain oldalra kapja a fejét.

A hangok zúgása sáskarajként közeledik felénk, nyomukban a falhoz közeli kemény homokot tapodó paták dobogásával. Pella bukkan elő a sötétségből, és keményen megrántja a kantárt.

– Cain! – kiáltja. – Indulunk! Azonnal!

Cain rám pillant, majd vissza a húgára.

– Most? Mielőtt pihentünk volna? Miért?

– Meghalt a királynő!

4.

Nincs idő gyászolni

Olyan mozdulatlanná dermedek, mintha üvegből lennék.

Minden meg fog változni. A nagyanyám meghalt. A királynő halott. A nővéremet hamarosan megkoronázzák. Tabrának szüksége lesz rám – jobban, mint eddig bármikor.

Nem várok Cainre, sem Pellára vagy a Vándorokra. Futásnak eredek, elkeseredetten igyekezve visszatérni Enorába. Omma biztosan azt akarja, hogy azonnal utazzak Oaesysbe.

– Meren! – hallatszik Cain éles kiáltása, mire összerezzenek, de nem állok meg.

Gyors és kemény léptek zaja csap fel mögöttem.

– Meren, kérlek!

Ökölbe szorítom a kezem, így védekezve a hangjában csengő könyörgés ellen. A zavarodottság ellen.

– Mennem kell! – kiáltom hátra a vállam felett. – Nagyon sajnálom, Cain!

Pella még a közelemben van, és hangjának csattanása áthallatszik a dűnéken:

– Cain!

Hallom Caint megtorpanni. Aztán már csak a saját lépteim zaja követ, amelyet a lábaim az összetömörödött homokon csapnak. Oda sem kell néznem – tudom, hogy feladta.

A népével marad, én pedig visszatérek Enorába. A viskónkba, ahol Omma már kétségkívül vár rám, és dühös lesz, amiért egyáltalán elmentem.

Vannak bizonyos előkészületek, amelyeket el kell végezni ahhoz, hogy Tabrává váljak. Aztán át kell lépnünk az Enora templomában levő üvegportálon, hogy a testvérportálján kilépve megérkezzünk Oaesys templomába. Oaesysbe érve minden tekintetben átveszem Omma szerepét, amint a nővérem, Aryd leendő királynőjének szolgálatába állok.

A vállam fölött még egyszer, utoljára átpillantva látom, ahogy a barátom mozdulatlanul, feszes, erőteljes testtartással áll. Alakja megingathatatlannak tűnik a fal előterében, miközben nézi, ahogy elmenekülök előle.

Biztosan találkozom még vele, de meglehet, hogy az sokkal rosszabb lesz. Ha a zarifátus a főváros felé tart, akkor a következő találkozásunkkor Tabra leszek, és Cain válaszokat akar majd.

Válaszokat, amelyeket nem adhatok meg neki.

Nem törődök azzal, hogy megfékezzem a könnyeimet, miközben a város felé rohanok. Azt sem tudom, képes lennék-e rá egyáltalán. Belépek a déli kapun, hagyva, hadd hulljanak: a nagyanyámért, Tabráért, a reményért Cain szemében, magamért és mindazon álmokért, amelyekről eddig azt sem tudtam, hogy ott lakoznak bennem. Mindez most véget ér.

Csak a viskó előtt állva eszmélek rá, hogy alighanem ez volt az utolsó utam az eldugott sikátorok és sötét sarkok között, amelyek olyan ismerősek lettek számomra, mint Tabrának a palota. Többé nem kockáztathatom meg, hogy ilyen utakra menjek. Bárcsak jobban megbecsültem volna őket!

Abban a pillanatban, amint belépek az ajtón, Omma szigorú hangja fogad:

– Kíváncsi voltam, egyáltalán veszed-e a fáradságot, hogy visszagyere.

Tudva, hogy a piszmogás még jobban felbosszantja, végigsietek a kunyhó hátsó részébe vezető sötét, keskeny folyosón, és a sarkon befordulva látom, hogy meleg vizet önt a konyha közepén álló rézlemezekkel bevont kádba, amely már majdnem színültig van.

– Nincs időnk vitatkozni. – Az ajkát annyira összeszorítja, hogy a ráncok miatt úgy néz ki, mintha belülről összevarrták volna. – Koszos vagy. Szállj be a kádba!

Örülve, amiért elkerülhetem az éjszaka kiabálós részét, levetkőzöm. Az utolsó pillanatban eszembe jut az üvegvirág a zsebemben. Úgy téve, mintha a ruháimat hajtogatnám, a zsebembe csúsztatom a kezemet, azonban…

Eltűnt!

A pokolba! Biztosan kiesett.

Kis szerencsével valahol a sivatagban van, és a zarifátus lovai már összezúzták. Nem mintha bárki is hozzám tudná kötni.

Befejezem a hajtogatást, aztán belépek a langyos vízbe, és hálás vagyok, amiért Omma vette a fáradságot, hogy egy kicsit is felmelegítse. Átad nekem egy súrolókefét, majd előveszi az illatos szappanokat, krémeket és olajokat, amelyeket a fal egy titkos rekeszében rejtegetünk arra az esetre, ha valaki gyanakodva szaglászni kezdene, arra utaló jeleket keresve, hogy nem egy, hanem két álruhás hercegnő is lakik itt.

Alaposan szemügyre veszem Ommát.

Tudom, hogy egykor gyönyörű volt. Láttam festményeket és faragványokat a nagyanyámról, amelyek fiatalabb korában készültek róla. De most… Omma szorosan hátrafogott, őszülő, fekete haja megfeszíti a bőrét, döbbent kifejezést kölcsönözve az arcának. Alaposan lefogyott, főleg azért, hogy továbbra is úgy nézzen ki, mint a testvére, aki sokat betegeskedett. Ezért a csontjait most ernyedt, papírvékony, az öregség foltjaitól tarkított bőr borítja.

Úgy viselkedik, mintha semmi szokatlan nem történne, és csak egy újabb kirándulást tennénk a palotába. Mintha a nővére nem halt volna meg, és Tabra nem készülne átvenni a királynői címet.

Omma nagyon rideg, de vajon tényleg nem érez semmit? Hisz az egész világa felfordult! Eljött életének az a pillanata, hogy eltűnjön és semmivé váljon. Akár egy gyümölcs, ami leszedetlenül addig szárad, amíg a bogarak teljes egészében fel nem falják.

És rám is ugyanez a sors vár.

– Igyekezz már, kislány! – csattan fel.

Leteszi az üvegeket a kád melletti kis asztalra, majd nehéz sóhajjal leül. Miközben lesikálom magamról a kosz, a homok és az izzadság rétegeit, beszélgetünk. Ez is része a módszerünknek, ráadásul két célt is szolgál.

Részben azt, hogy gyakoroljuk az előkelők nyelvezetét, akiknek a beszédmódja választékosabb és modorosabb, mint az alsóbb osztályoké itt, Enorában. Minden szótagot hangsúlyosabban ejtenek ki és elnyújtják a magánhangzókat. Szinte a felismerhetetlenségig eltér a Vándorok dialektusától, akik elnyelik az „sz” hangokat és összemossák a keményebb mássalhangzókat.

A másik cél az, hogy felkészüljek az udvari életre, amikor Tabrának kell kiadnom magam. Omma beszámol nekem a palota híreiről. Mire végzek a fürdéssel, már tudom, mely előkelőségek részesülnek kegyben, illetve melyek nem, ismerem a temetésre és a koronázásra máris elkészített terveket, a többi birodalom helyzetét és a legfontosabb pletykákat, amelyek hasznosak lehetnek.

– Omma… hiányozni fog a nővéred? – bukik ki belőlem valahogy a kérdés.

Még csak nem is pislog. Miért is kérdeztem meg?

– Nem tudom, hogy ki vagyok nélküle.

Megértem, mit érez. Talán jobban is, mint valaha. De aztán elkomorodik, elrontva emberi mivoltjának ezen röpke megnyilvánulását.

– Szállj ki!

A karomnál fogva kirángat a kádból, és egy durva szövetdarabot nyom a kezembe. Türelmetlenül várakozik, miközben megszárítkozom, majd felmegyünk a hálószobámba vezető keskeny, meredek lépcsőn. A hálóba érve belegyömöszöl az uralkodói ruhákba, amelyek szintén a falakban rejtőztek. Amíg megfordul, hogy hozzon valamit, gyorsan a helyére szíjazom a két rejtett késemet. Miután megszárítja és begöndöríti a hajamat, gyors, ügyes mozdulatokkal megcsinálja a sminkemet. Végül bonyolult kontyba tűzi a hajamat.

Valahol mindezek közepén döbbenek rá, hogy én vagyok az egyetlen, aki távozni készül… és arra is, hogy ennek mi az oka.

– Tessék! – rángatja meg Omma keményen az egyik hajfürtömet. – Szalonképes vagy.

Visszavezet a földszintre. Az ajtónál megállok, és várom, hogy mondjon valamit… Igazából nem is tudom, mit.

Mivel nem teszi, kinyitom az ajtót.

– Várj!

Megfordulok.

Előrenyújtja a viskónk kulcsát. Egyenesen a szemembe néz, és a tekintetemet fürkészi.

– Használd, amit tanítottam neked! Tedd a kötelességed! Légy ott a nővérednek! Soha ne bízz meg Eidolonban!

Ez minden? Csecsemőkoromtól ez a nő nevelt, és ennyit tud mondani? Ennél még a keselyűk is többet éreznek a rothadó táplálékuk iránt!

Pillanatnyi szünet után kurtán bólintok, próbálva leplezni, hogy megborzongok attól, mennyire hideg a hangja.

– Menj! – taszít előre.

Amint kilépek az ajtón, nyomomban a zár kattanása végigvisszhangzik a sikátor falai között. Ijesztően hangosnak tűnik… és véglegesnek.

5.

Uralmunk tartson sokáig!

Alig egy órával később, csontig hatoló kimerültségtől gyötörve, már Oaesys városában, a palota külső falának egyik kisebb kapuja előtt rejtőzködve várakozok. Fekete köpenyem csuklyáját mélyen az arcomba húzva behúzódok a szemközti utcafront védelmébe.

Az éjszaka eseményeire való tekintettel a szokásosnál is óvatosabban jöttem ide.

A tarkómon hirtelen felmerednek az apró hajszálak. Figyelnek. Ezúttal biztosan tudom!

Lélegzetemet visszafojtva előhúzom a tőrömet, és megperdülök.

Semmi! A mögöttem húzódó ajtónyílásból árnyékok szivárognak elő, akár a tinta. A szemöldökömet összehúzva erőltetem a szemem, próbálva kivenni megfigyelőm körvonalait. Szemek villanását, vagy bármit, amit célba vehetek a késemmel.

Az árnyékok meghosszabbodnak. Sötétebbé válnak. Szilárddá. Olyannyira, hogy akár meg is érinthetném őket.

Vagy ők engem!

A szívem hevesen veri a szegycsontomat.

Füttyszó hasítja át a csendet. Hátrább húzódva az épület harmatosan nedves köveihez simulok. A lámpagyújtogató nem vesz észre, miközben a munkáját végezve elhalad mellettem. A pislákoló láng, amit hordoz, összekuszálja körülöttem az árnyékokat.

Amint eltűnik, megszűnik az a furcsa érzés is, hogy figyelnek. Hogy nem vagyok egyedül. Az érzések hullámverése megtépázza amúgy is megviselt idegeimet. Minél előbb be kell jutnom a palotába.

Mégis hol a pokolban lehet Tabra?

Itt kellett volna találkoznunk, és már közeleg a hajnal. A déli épületek felett felderengő lilás fátyla figyelmeztet, hogy már nincs sok időnk. A szolgák hamarosan felébrednek. Ha Tabra nem vigyáz, még a végén valaki meglát minket.

– Holdak és mágia – suttogja egy hang a kapu felől.

Végre!

– Türelem és homok – suttogom vissza.

Ezek a jelszavaink.

Még egyszer ellenőrzöm az utcát, aztán átsietek rajta, és belépek az immár üres őrház kis ajtaján. A nővérem elküldte az őröket.

Megtorpanok a látványtól, ahogy megpillantom a rám tekintő hasonmásomat. Bár lesikáltak, kicicomáztak és beillatosítottak, amíg olyan ragyogó nem lettem, mint egy jogar, ő még így is szebb. Legalábbis számomra.

Hatalmas, örömteli sóhajjal ölelkezünk össze. Az anyaistennőre, túl régen találkoztunk már! Szorosan átkarolom Tabrát. Ahogy az én világom megváltozik, úgy az övé még inkább. Most az egyszer nem irigylem a nővéremet, aki az élete hátralévő részét a királyi udvar állandó figyelmének középpontjában fogja tölteni.

– Nagymama meghalt – suttogja a hajamba, és hozzám simulva egész testében megremeg.

– Tudom.

– Királynő leszek. – A hangja elcsuklik.

Hátrább húzódok, visszatűröm a füle mögé az egyik hajtincsét, és végigpillantok rajta.

A rézszínű festékpor még drámaibbá tette borostyánszínű szemét, amely így olyanná vált, mint a sivatagban kóborló, csillogó maszkú yoewl macskáké. Fényes haja művészien elrendezett fürtökben hullámzik a válla körül. Finom idomait még jobban kiemeli a testhez simuló, ujjatlan, mélyen dekoltált, fahéjszínű tunika, amelyet nadrág helyett könnyű szoknyával visel. A szeme alatti sötét karikáktól eltekintve tökéletesen fest.

– Csodálatos leszel – mondom.

Az ajka, amely épp olyan, mint az enyém, kissé szórakozott, bár leginkább félszeg mosolyra húzódik.

– Soha semmit nem csináltam nélküle.

Ezzel tisztában vagyok. Azóta aggódom emiatt, amióta elég idős lettem ahhoz, hogy megértsem a sorsunkat.

Tabra talán úgy néz ki, mint az én elkényeztetett, udvari változatom, de a lelke az enyémnél tisztább és édesebb. Tekintve az udvar ármánykodással, hátbatámadással és hatalomvággyal teli életét, fogalmam sincs, hogyan tudott ilyen kedves maradni. Nem tudom, mit fogok tenni, ha királynővé válása ezt végül elveszi tőle – akár a kimerültség, akár a rosszindulat miatt.

Talán valamiféle „le a fejekkel!” szónoklatot kellene tartanom, amikor helyettesítem őt. Azután biztos nem mernének ujjat húzni a királynővel.

– Ugyan, mégis milyen nehéz lehet egy birodalom irányítása?

Tabra szeme elkerekedik.

– Meren! – szisszen fel, és körbepillant, mintha valaki meghallhatta volna.

– Biztos vagyok benne, hogy mi jobban is tudjuk csinálni. – Biztos vagyok benne, hogy bárki jobban tudná csinálni, mint a nagyanyánk.

– Csitt! – legyint meg a kezével. – Nem mondhatsz ilyeneket!

Megvonom a vállam. Az istennők még nem sújtottak le rám.

– Hol van Omma? – pillant mögém.

Sokk! Biztosan sokkot kapott, különben nem kérdezne ilyet.

Az ugratás nem válna be, ezért megpróbálok szelíden válaszolni:

– Tudod, hogy soha többé nem mutatkozhat itt.

Mit tennének az emberek, ha egy olyan asszonyt látnának itt sétálgatni, aki úgy néz ki, mint a halott királynőjük? Kétségkívül őrjöngve betódulnának a templomba, és imádkoznának az istennőkhöz, amiért eljött a világvége.

– Ó! – Tabra az ajkába harap. – Igaz. Butaság volt megkérdeznem.

Megszorítom a kezét. A bőre hidegen simul az enyémhez.

– Menjünk be! Aztán beszélhetünk.

Tabra bólint, és mindketten felhúzzuk a csuklyánkat, azonban alig teszünk meg két lépést a palota felé, a nővérem megáll.

– Várj! – Visszasiet az őrházhoz, ahol felvesz egy kosarat, amely tele van a palotából hozott élelemmel: kenyérrel, friss gyökérzöldségekkel, sőt még egy báránycomb is akad benne.

Mivel mindig ezt csinálja, halvány mosollyal várakozok, az őrházból figyelve, ahogy a sarokhoz siet, és leteszi az ételt a túloldalon, ahol azok, akiknek a legnagyobb szükségük van rá, biztosan megtalálják.

– Meglep, hogy a palota még nem fogyott ki a kosarakból – ugratom, miután visszatér hozzám.

Tabra elmosolyodik.

– Nagymama nem érti… – Egy pillanatra elhallgat, aztán kijavítja magát: – Nem értette, hogy a konyha miért veszíti el őket. Elkezdtem Achlyst más edényekkel, vizeskancsókkal és hasonlókkal kiküldeni, hogy ne legyen annyira feltűnő.

Mindketten kuncogunk. Aztán észhez térünk. Biztonságosabb helyre kell mennünk, mielőtt folytatnánk a beszélgetést.

Senki sem lát vagy állít meg minket, miközben a ritkán használt átjárókon keresztül a hosszú folyosó felé tartunk, ahol a királyi lakosztályok találhatók. Az ő szobája természetesen üres. Amint becsukódik az ajtó, újra megöleljük egymást.

Mindig ezt tesszük, mert sosem tudhatjuk, meddig leszünk együtt. Bár ezúttal más a helyzet. Most már ő parancsol, és magunkra vagyunk utalva.

Készen állunk? Már rázom is a fejemet a kérdésre. Én biztosan nem állok készen. És Tabra sem. Még meg sem mutatkozott az imperium ereje. Ő nem tudja megvédeni magát, az én képességeim pedig még ahhoz sem elég erősek, hogy magamat megvédjem, nemhogy mindkettőnket.

– Imádkoztál már az istennőkhöz?

Tabra egyik lábáról a másikra helyezi súlypontját. A hat istennő és az anyaistennő a hitveseikkel együtt az allusiani mennyekben rejtőznek. Már régóta nem beszélnek a népükkel. A nővéremnek – hasonlóan a nagyanyámhoz, aki felnevelte – nem szokása imádkozni. Kivéve akkor, ha egy nyilvános szertartás részét képezi. Omma sem szokott imádkozni.

Én szoktam.

– Arra gondoltam, hogy esetleg te megtehetnéd…

Bólintok. Megteszem mindkettőnkért.

– Tudom, hogy a vezírek már a koronázással és a nagymama temetésének szervezésével foglalatoskodnak.

Tabra felsóhajt, és lerogy az ágyra.

– A palota máris kezd megtelni az Aryd minden részéből és a többi birodalomból érkező hivatalnokokkal és politikusokkal. Mindenki találkozni akar az új királynővel. Holnap beszédet kell tartanom… – A padlón átaraszoló hajnali fényre pillant. – Pontosabban ma reggel, aztán este tartjuk a hagyományos, koronázás előtti fogadást.

Ez aztán gyors volt! De nincs mit tenni, hisz a birodalomnak szüksége van egy uralkodóra.

– Melyiket akarod, hogy átvállaljam?

Fintorogva felhúzza az orrát.

– Mindkettőt? – kérdezi reménykedve.

– Hízelgő! De esélytelen.

Hozzám vág egy párnát. De legalább rávettem, hogy mosolyogjon. Közben a két eseményen gondolkodom. A beszédeket egy, a városra néző védett erkélyről szokás intézni. Ott senki sem kerülhet Tabra közelébe.

– A kettő közül alighanem a fogadás a veszélyesebb.

Tabra tétovázik.

Ismerem ezt az arckifejezést.

– Mi az?

– A koronázás alkalmával megnyitom a palotát az egész nép előtt.

Összeszorul a torkom, habár számíthattam volna erre. Szeretnék vitatkozni. Megmondani neki, hogy életeket tesz kockára. A lázongások talán még nem érték el a fővárost, de Aryd polgárai közül sokan – főként az elnyomott és nyomorgó emberek – dühösek a királyi családra. Láttam az arcukat Enorában, és tanúja voltam a túlélésért folytatott küzdelmüknek. Én is dühös vagyok a szenvedésük miatt.

– Akkor átvállalom a koronázást.

Tabra megrázza a fejét.

– Az igazi királynőt kell megkoronázni, és én azt akarom, hogy a népem valóban ezt lássa. Hogy engem lássanak.

Bár szívmelengető volt Tabra naivitása az emberi természetet illetően, ugyanakkor rendkívül veszélyes is. Mégsem mondhatnám, hogy szomorú vagyok, amiért nem én leszek ennek az egész cirkusznak a középpontjában.

– Rendben. De azt szeretném, ha Achlys készen állna arra, hogy bármikor átvehessem a helyedet!

Tabra kissé zavartan a homlokát ráncolja.

– A népem nem fog bántani.

Felsóhajtok. Sokak megsínylették nagyanyánk uralmát szerte a birodalomban. Tabra változtathat ezen, és én segíthetek neki. Csak nem úgy, ahogyan ő képzeli. Előrenyúlok és megfogom a kezét.

– Nem fognak, miután megismertek. De jelenleg csak annyit tudnak, hogy…

Kopogtatnak az ajtón. Mindketten mozdulatlanná dermedünk és tágra nyílt szemmel nézünk egymásra. Senki sem láthat minket együtt! Soha!

– Leveled érkezett, úrnőm – szólal meg egy férfihang. – Az imént hozták.

– Egy pillanat! – válaszolja Tabra.

Olyan gyorsan és csendesen, ahogy csak tudok, felkapom a holmimat, és az ágy melletti fal rejtett paneléhez rohanok. A tenyerem nyomására a retesz kiold, és az ajtó kinyílik. Tabra becsukja mögöttem, és hirtelen ott állok a szurokfekete sötétségben.

Az ajtóhoz támasztom a homlokomat, majd szorosan behunyom a szemem. Tabra még csak néhány órája, hogy koronázás előtt álló királynő, de én máris majdnem elrontottam mindent.

6.

Szörnyek és remények

A fal túloldaláról mormogó hangok hallatszanak, de nem tudom kivenni őket. Nem úgy hangzik, mintha az inas kérdezősködne. De egy jó szolga nem is tenne ilyet.

A titkos szobának, ahol a palotába érkezésemkor tartózkodni szoktam, nincsenek ablakai, és nem nyílik ajtaja a folyosóra. Ide csak egyféleképpen lehet bejutni. A királynő hálószobája mellett is van egy hasonló kamra. Az Omma rejtekhelye.

Vagyis az volt.

A koronázás után Omma szobája immár az enyém lesz, és ez a hely üresen áll majd, amíg két nemzedék múlva meg nem születik a következő ikerpár. Az új szobámnak viszont lesz egy kis ablaka. Micsoda jelentős fejlődés, gondolom összeszoruló gyomorral.

Hallom, ahogy a hálószoba ajtaja becsukódik. Ennek ellenére nem mozdulok. Tabra majd szól nekem, ha biztos benne, hogy a helyzet biztonságos.

Azonban mivel nem hallom, hogy bárki is közeledne felém – még lábcsoszogást sem hallok –, hevesen dobogó szívvel hátrahúzok egy kis fémlemezt, amely a túloldalra néző aprócska kémlelőnyílást takarja.

Tabra természetesen ott van, viszont vele van Achlys is.

A szolgálólányunk. Pontosabban Tabra szolgálólánya. A Tropikis birodalmából származó, velünk egyidős Achlys lehajtja a fejét, és elmosolyodik. Rézszínű haját rövidre vágva viseli, mint minden szolgáló, így nem takarja el az arcát, sem azt, ahogy elpirulva szinte alabástrom színű bőre halvány rózsaszín árnyalatra váltott, amitől aztán szeplői élesen kirajzolódtak.

Tud rólunk, bár sosem mondtuk el neki. Valahogy rájött. Még mindig emlékszem arra a napra, amikor vékony, sápadt ujjaival befonta a hajamat, és halkan azt mondta:

– Te nem az én Tabrám vagy.

Ezúttal nem haboznék megmutatni magam, ám Tabra olyan gyengédséggel emeli Achlys arcához a kezét, hogy éles, édes fájdalom hasít a szívembe, amit azonnal a mindkettejükért érzett szomorúság követ. Mindig is mély vonzódást éreztek egymás iránt, de tudták, hogy ez sosem működhet köztük. A nővérem királynő lesz, ezért elvárják tőle, hogy egy uralkodói vagy nemesi család tagjával lépjen frigyre, és ne az egyik szolgálójával. És persze az is elvárás lesz vele szemben, hogy legalább egy örököst szüljön, aki életet adhat a következő ikerhercegnőknek.

Achlys a szemét behunyva a nővérem kezébe hajtja a fejét. Tabra súg neki valamit, aztán Achlys elfordulva az ajkával végigsimít a nővérem tenyerén.

Hátrahúzódok, meghagyva nekik ezt a pillanatot. Azt a gyönyörű és bensőséges kapcsolatot, amikor szavak nélkül is tökéletesen megértik egymást.

Ó, Tabra!

Egy másodperccel később a halk, módszeres kopogásra – a jelünkre, hogy biztonságban előjöhetek – kinyitom az ajtót, de Achlys az egyetlen, aki ott áll.

Rám mosolyog. Zöld szeme komor, mégis boldog.

– Rég találkoztunk, úrnőm.

Kinyújtom a kezem, és megszorongatom a karját.

– Túl régen. – A homlokomat ráncolva körbenézek. – Hol van Tabra?

– A kertetekben. Meg akar mutatni neked valamit.

A kertben? Felélénkülök. Tabra birtokába jutott az erejének? Ő is egy homok hylorae, mint én?

Achlysszal a nyomomban a szemközti fal mentén megbúvó másik rejtett ajtóhoz megyek, ami már nyitva vár. Ez nem egy másik szobába vezet, hanem egy apró, fallal körülvett kertbe, tele azokkal a bizonyos üvegvirágokkal, amelyeket az évek során Tabrának készítettem. Az egész csak egy aprócska terület, rendkívül magas falakkal körülvéve, így senki sem láthat minket, ahogy a műveimet sem.

A napfény megcsillan az üvegszirmokon, ragyogásba borítva a térséget – leginkább fehérbe, de van néhány más színű is, amelyek az Aryd-szerte elterülő többi sivatag homokjából készültek. A nem mindennapi kert közepén egy kicsavarodott, patinás orchidea áll. A személyes kedvencem; az első üvegvirág, amit a nővéremnek készítettem.

Ez a mi különleges helyünk.

Tabra háttal áll nekünk, tekintetét a papírlapra szegezve, amit egyik kezében szorongat. A másik kezében is tart valamit, amit nem igazán tudok kivenni ilyen távolról.

A szemöldökömet összehúzva közelebb megyek.

– Az micsoda?

– Én… – Tabra megrázza a fejét, és mielőtt jól megnézhetném a tárgyat, a kezét a háta mögé rejtve szembefordul velünk. Inkább a papírt nyújtja felém. – Ez az imént jött.

A nővérem szemében az a fajta ravaszság csillog, ami akkor szokott, amikor nem akar elmondani valami titkot. Odalépek hozzá.

– Tabra…

Szokatlan tekintettel néz rám, és közben hátrálni kezd. Az ilyesmi egyáltalán nem rá vall. Majdhogynem… dühös? Bár túl gyorsan palástolja érzelmét ahhoz, hogy biztosan megállapíthassam.

– Ne aggodalmaskodj, rendben?

Szavai viszont biztosítják, hogy pontosan ez történjen. Elveszem a levelet, és közben a háta mögé dugott tárgy felé nyúlok.

– Mit rejtegetsz?

Tabra félreugrik, a testével védve tőlem a tárgyat.

– Ne, Meren! Ez ajándék. Nekem.

Az eddig csípőre támasztott kezem ökölbe szorul.

– Aha! Ki küldte?

Összerezzen. Alig-alig, de még így is észreveszem.

– Eidolon – suttogja.

A név hallatán mintha egy hatalmas, tátongó lyuk nyílna bennem, elnyelve minden szót, amit mondani akarok. Achlys, akiről Tabra biztosított, hogy nem ismeri minden titkunkat, maga is elfintorodik. Az őrök semmit sem tudnak Eidolon támadásairól a korábbi királynők ellen, különben tisztában lennének a létezésemmel. Emiatt aztán a legkevésbé sem lep meg, hogy átengedték a csomagot. A nővéremnek viszont meg kellett volna akadályoznia ezt.

Soha ne bízz meg Eidolonban! – ahogy Omma mondta.

Ezt Tabra is tudja. Nagyon is jól. De még ha a csomag át is jutott anélkül, hogy feltűnt volna neki, miért nem nyugtalanítja jobban? Miért nem aggódik?

Nem érdekel, mi az, még ha ez egy akkora ékkő is, ami megoldhatná Aryd összes pénzügyi gondját – megy vissza oda, ahonnan jött!

– Hadd lássam!

Tabra összerezzen és felém nyújtja a tárgyat, így láthatom, hogy egy aranyláncon himbálózó amulett. A vékony filigránba illesztett durva kő akkora, mint egy kis szkarabeusz bogár.

Az ismerős látványtól az aggodalom újabb hulláma áraszt el. Kinyújtom felé a kezem, de csak azért, hogy visszahúzzam, mintha veszélyes lenne megérinteni.

– Ez pont úgy néz ki, mint…

Omma is hasonlót visel: ritka villámüvegből készült, amely akkor keletkezik, amikor villám csapódik a homokba. Csak az övé fehér, míg ez kék.

– Mint Ommáé? – fejezi be a mondatot Tabra.

Gyors pillantást villantok felé. Nem voltam biztos benne, hogy Tabra tudott a nyakláncról. Csak véletlen lenne, hogy Eidolon ajándéka ennyire hasonló?

Omma szerint semmi sem történik véletlenül.

Nem mintha valaha is hagyta volna, hogy megkérdezzem tőle, miért.

A történtek fényében – és úgy nagy általánosságban jelen helyzetünk miatt – egy elkeseredett sóhajt hallatva rákényszerítem magam, hogy lenézzek a levélre. Eidolon szálkás, férfias kézírással rótt üzenete hízelgések és dicséretek sokaságával kezdődik:

Legdrágább? Tényleg? Hova akar ezzel kilyukadni?

Honnan tudott erről egyáltalán? Én is csak most értem ide, és bár lelassított, hogy vissza kellett térnem a viskóba, nagyon siettem.

Valóban így lenne? Mert bár Eidolon fiatalnak tűnik, olyan öreg, mint a sivatag homokja. Soha nem is szándékozott átadni a trónját az új nemzedéknek. Képmutató!

Fuldokolni kezdek.

– Feleségül akar venni?

– Hogy egyesítsük a birodalmainkat – ismétli meg a király szavait. De ami még rosszabb, a hangja harcias. A nővérem sosem harcias! Mi folyik itt? Ez nem ő! Tabra tekintete Achlysra siklik, aki továbbra is hallgat.

Megdörzsölöm a homlokomat. Mi a fene történik itt? Mintha ma este másodszor is a feje tetejére állt volna az egész életem. Nyelek egyet, üresnek érezve magam. Nemcsak a hitetlenkedés miatt, hanem azért is, amit ez az egész jelent. Lenézek, újra elolvasva a levelet és a lánykérést.

– Szóval alig néhány órával nagyanyánk halála után megkéri a kezed – mutatok rá. Azt meg kell hagyni a kurafinak, hogy gyorsan lépett. – Én vagyok az egyetlen, aki úgy véli, hogy az ilyesmi nem egy jóravaló emberre vall?

Tabra csupán egy pillanatig tétovázik.

– Igen, de nem ő ölte meg. A nagyanyánk öreg és beteg volt. Ráadásul te is ismerted őt. Biztosra veszem, hogy elejét vette Eidolon minden próbálkozásának, amit a birodalmaink közötti szakadék áthidalására tett.

Jó oka volt erre. Hirtelen egy kellemetlen, viszkető érzés lesz úrrá rajtam. Rossz előérzetem támad. Ismét a kezemben tartott levélre szegezem a tekintetemet.

A gerincem hirtelen megmerevedik az olvasottaktól. A bambusznádra emlékeztet az érzés, amelyet Omma szíjazott rám megannyiszor a testtartási gyakorlatokon. Eidolon idejön?

– Nem tervezel találkozni vele, ugye?

Tabra ajka összeszorul, amitől hirtelen a nagyanyánkra emlékeztet.

– Nem igazán sérthetem meg Nova legerősebb birodalmának vezetőjét. Akkor nem, ha rajtunk kívül senki sem ismeri a vérvonalunkat illető múltját.

A kárhozatba! Legszívesebben azt mondanám, hogy a fenét nem teheted meg! Most már királynő vagy! Azt csinálsz, amit akarsz! Azonban végső soron Tabrának igaza van: meg kell őriznünk a látszatot a világ többi része előtt. Ami azt jelenti, hogy nekem sincs más választásom. Eddig csak titokban vitte el a királynőket. Biztosan nem merné megtenni a koronázás kellős közepén, amikor minden szem Tabrára szegeződik. Legalábbis hinnem kell abban, hogy ez változtat a dolgokon. Mert azt nem hagyom, hogy Eidolon elrabolja, és millió darabra szabdalja.

A nővérem – nem törődve azzal, merre járnak a gondolataim – feszesen kihúzza magát.

– Találkoznom kell vele, és magamnak kell eldöntenem, igazak-e a róla szóló történetek.

Alig tudok visszafojtani egy sóhajt. Tabra bizakodó és tiszta szívű, de nem lehet ennyire naiv. Eidolon egy szörnyeteg. Rosszabb, mint a Pusztítók, mert ő maga döntött úgy, hogy szörnyeteggé válik. Legalábbis egész életünkben ezt mondták nekünk.

– Nem hiszel a történetekben? – kérdezem óvatosan, megfontoltan.

Némileg persze megértem a kételkedését. Mi van, ha a nagyanyánk és Omma hazugságokkal tömték a fejünket, csak azért, hogy félelemben tartsanak minket, és hajlandóak legyünk bármit megtenni, amit mondanak? Mindezt persze a birodalomért.

Annak ellenére, hogy megértem a gondolatmenetét, nem hiszek benne. Ugyanis ha igaz lenne, akkor ők is más életet éltek volna. És különben is, nem biztos, hogy egyetlen éjszaka alatt képes lennék elviselni a jelenleginél több változást az életemben.

Tabra felsóhajt; az arckifejezése komollyá és megviseltté válik. Mintha máris kezdene öregedni a korona súlyától.

– Nem tudom. Lehet… Azt hiszem, nagyanyánk és Omma elhitték a történeteket. Ahogy az ő nagyanyjuk és annak húga is, és így tovább. És valóban tűntek el királynők. Te és én okkal lettünk azok, akik vagyunk. De Aryd szenved, és Eidolon gazdag. Hatalmas. Jobb szövetséges lenne, mint ellenség.

Nagyszerű! Szövetség a valaha létezett leggonoszabb enfernaevel, aki valószínűleg meg fogja ölni egyikünket! Ez bizonyára mindent meg fog oldani!

Ugyanakkor igazság is rejlik abban, amit Tabra mond.

A tekintetem a kezemben szorongatott levélről a kezében lévő amulettre, majd az arcára vándorol. Látom, hogy nem fogja megváltoztatni a véleményét, és ez megrémít. Máris kezdene nagyanyánk képmásává változni? Óvatosan kell megközelítenem a dolgot.

Mindig is túl gyengéd voltam Tabrával, de ez most többről szól. Mélyen legbelül egy részem szeretné hinni, hogy igaza van, és Aryd újra virágzó hely lehet. Enora érdekében.

– Jól van. De tartsuk magunkat a tervhez! Én veszek részt a koronázás előtti ünnepségen! Én találkozok vele először! Nem fogja tudni, melyik ikertestvér vagyok. Ha nem öl meg vagy rabol el…

Tabra előrelép, és megfogja a kezem.

– Nem fog ilyet tenni! – bizonygatja. – Biztos vagyok benne. Békét akar, ahogy mi is.

Már megint az a lágy szíve! Egy nap valamelyikünk még meghal miatta.

– Remélem, igazad van.

Reméljük, hogy az a nap nem ma lesz.

7.

Ne sikíts!

Miközben Achlys a ruhámat igazítja, a többi szolgának a szobában fogalma sincs arról, hogy nem az igazi úrnőjüket öltözteti.

– Hiányzik Tropikis? – kérdezem az otthonáról. Még sosem kérdeztem, és ez hirtelen helytelennek tűnik.

Achlys keze mozdulatlanná dermed, majd felpillant, és folytatja, amit csinál.

– Hiányoznak a folyók, és az, hogy minden olyan zöld – mondja. – Itt minden annyira száraz…

Az egyik szolga felszisszen, belevágva a szavába – hisz a legtöbb szolgáló természetesen Arydból származik.

– Valóban száraz – értek egyet vele, mire a többiek újfent beletemetik magukat a munkájukba. Senki sem merne vitatkozni a hamarosan megkoronázandó királynővel.

Hálás pillantást küld nekem, aztán ismét csendbe burkolózunk. Tabra még most is a titkos kertünkben bujkál Eidolon ajándékával. Egész nap alig vette le róla a tekintetét.

Egyre csak egyik lábamról a másikra nehezedek – kényelmetlenül érzem magam a gondolattól is. Valami nincs rendben vele, de nem tudom pontosan meghatározni, hogy mi.

– Maradj nyugton, úrnőm! – ró meg szelíden Achlys. – Ha nem sikerül jól rád adnom ezt a ruhát, még a végén kiesel belőle. – Célzatos pillantást vet a melleimre, de valójában magával a ruhával van a gond. Nem éppen a helyzethez illő, és gondolatban feljegyzem, hogy bízzam meg Achlyst, beszéljen a varrónővel.