részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Quentin Tarantino: Cinema Speculation
Harper/HarperCollins Publishers, New York, 2022

Fordította Sepsi László

Szaklektor Varró Attila

Copyright © 2022 by Visiona Romantica, Inc.
All rights reserved

Hungarian translation © 2023 Sepsi László
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Oláh Gábor
Borítókép © Franco Origlia / Getty Images

ISBN 978 963 620 188 3

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Turi Márton
A szöveget gondozta Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Kicsi Q nagy filmeket néz

San Franciscó-i zsaru (Bullitt, 1968)

Piszkos Harry (Dirty Harry, 1971)

Gyilkos túra (Deliverance, 1972)

A szökés (The Getaway, 1972)

A társaság (The Outfit, 1973)

Tartalékos szamuráj – Kevin Thomas méltatása

Új-Hollywood a hetvenes években – Hatvanas évek utáni rendszerellenes szerzők kontra mozifenegyerekek

Nővérek (Sisters, 1973)

Daisy Miller (1974)

Taxisofőr (Taxi Driver, 1976)

Spekulatív filmtörténet – Milyen lett volna a Taxisofőr, ha Martin Scorsese helyett Brian De Palma rendezi?

Mennydörgés (Rolling Thunder, 1977)

Édenkert a sikátorban (Paradise Alley, 1978)

Szökés Alcatrazból (Escape from Alcatraz, 1979)

Kőkemény pornóvilág (Hardcore, 1979)

Vidámpark (The Funhouse, 1981)

*Lábjegyzet Floydhoz

Jegyzetek

Kicsi Q nagy filmeket néz

A hatvanas évek végén és a hetvenes évek elején a Tiffany mozi olyan kulturális ingatlantőkével rendelkezett, amely megkülönböztette a többi nagy hollywoodi filmszínháztól. Már abban is eltért tőlük, hogy nem a Hollywood Boulevardon helyezkedett el. A Pacific mozilánc Cinerama Dome-jának kivételével, amely büszkén magasodott egymaga a Sunset és a Vine sarkán, a többi nagy mozi mind Ó-Hollywood utolsó turistamenedékén üzemelt – a Hollywood Boulevardon.

Napközben továbbra is láthattunk a Hollywoodi Viaszmúzeumba tartó turistákat a sugárúton, ahogy a járdát nézték a lábuk előtt, és a neveket olvasták a Walk of Fame-en („Nézd, Marge, Eddie Cantor!”). Az embereket a világhírű mozik vonzották a Hollywood Boulevardra (a Grauman’s Chinese Theatre, az Egyptian, a Paramount, a Pantages, a Vogue). Ám amint lement a nap, és a turisták visszahúzódtak a Holiday Innbe, a Hollywood Boulevardot elfoglalta az éjszaka népe, és átváltozott Hollybizarrá.

Ám a Tiffany nem egyszerűen a Sunset Boulevardon üzemelt, hanem a Sunset Boulevardon a La Breatól nyugatra, tehát hivatalosan a Sunset Stripen helyezkedett el.

Hogy mit számít ez?

Komoly különbség.

Ezt az időszakot erős nosztalgia jellemezte az Ó-Hollywoodból származó dolgok iránt. Bármerre nézett az ember, mindenütt képeket, festményeket és falfestményeket látott Stan és Panról, W. C. Fieldsről, Charlie Chaplinről, Karloff Frankensteinjéről, King Kongról, Harlow-ról és Bogartról (ez volt Elaine Havelock híres pszichedelikus filmplakátjainak korszaka). Főleg a rendes Hollywoodban (vagyis a La Breatól keletre). De amint elhagytuk a La Breát a Sunseten, a sugárút átadta helyét a Stripnek, a filmekre épült Ó-Hollywood elsikkadt, és a hippi éjszakai lokálok és az ifjúsági kultúra vette át a helyét. A Sunset Strip híres volt a rockklubjairól (a Whisky a Go Go, a London Fog, a Pandora’s Box).1

A Tiffanyban nem olyan filmeket vetítettek, mint az Olivér, az Airport, a Viszlát, Mr. Chips!, a Csodakocsi, A kicsi kocsi kalandjai vagy akár a Tűzgolyó. A Tiffany adott otthont a Woodstocknak, a Gimme Shelternek, a Sárga tengeralattjárónak, az Alice éttermének, Andy Warhol Trashének (Szenny) és Frankensteinjének, illetve Robert Downey Poundjának (Sintértelep).

A Tiffanyban ezeket a filmeket vetítették. És bár nem a Tiffany volt az első mozi Los Angelesben, amely műsorra tűzte a Rocky Horror Picture Show-t, és nem is itt tartottak először rendszeres éjféli vetítéseket, a film későbbi legendája felől nézve itt rendeztek először olyan mozis eseményeket, amelyeken tényleg berobbant mindaz, ami aztán meghatározta a Rocky Horror-jelenséget – érkezés jelmezben, a vetítés közben előadó nézők, bekiabálások, tematikus estek stb. A hetvenes években a Tiffany továbbra is a drogos filmek ellenkulturális otthona maradt. Némelyik sikert aratott (200 Motel Frank Zappától), némelyik nem (Drakula fia Freddie Francistől Harry Nilssonnal és Ringo Starr-ral).

Az ellenkultúra 1968–71 között készült filmjei lehettek jók vagy rosszak, de mindig érdekesek voltak. És megkövetelték, hogy nagy közönséggel nézze őket az ember, lehetőleg betépve. Hamarosan a Tiffany már nem jelentett olyan fontos színteret, mint korábban, mert az 1972 után kijött drogos filmek inkább voltak egy szűk piaci résnek szánt utánérzések.

De ha volt jó éve a Tiffanynek, 1970 volt az.

Ugyanebben az évben, hétévesen voltam először előadáson a Tiffanyban, amikor anyám (Connie) és a mostohaapám (Curt) elvitt egy dupla vetítésre: a Joe-t adták John G. Avildsentől és a Where’s Poppa?-t (Hol a papus?) Carl Reinertől.

Ácsi, te egyszerre megnézted hétévesen a Joe-t és a Where’s Poppa?-t?

Még szép.

És bár emlékezetes vetítés volt, tekintve, hogy most is írok róla, akkoriban aligha jelentett számomra kultúrsokkot. Ha Mark Harris kronológiáját használjuk, Új-Hollywood kezdete 1967-re esik. Ez esetben az első moziba járós éveim (’63-ban születtem) egybeesnek a forradalom kezdetével (’67), a mozis függetlenségi háborúval (’68–’69) és az évvel, amikor a függetlenségi háborút megnyerték (’70). Ebben az évben lett Új-Hollywoodból Hollywood.

Avildsen Joe-ja komoly visszhangot keltett, amikor 1970-ben mozikba került (tagadhatatlan hatással bírt a Taxisofőrre). Sajnos az elmúlt ötven évben ez a veszélyesen robbanékony film feledésbe merült. A Joe egy zakkant középosztálybeli apa (Dennis Patrick alakításában) történetét mondja el, aki a korszak drogos hippi szubkultúrája miatt elveszíti a lányát (Susan Sarandon első filmszerepe).

Patrick ellátogat a ganédomb kéglibe, ahol a lánya együtt él a narkós senkiházi pasijával, és az lesz a vége, hogy bezúzza a fickó fejét (a lány ekkor nem tartózkodik a lakásban). Miközben egy kocsmában üldögél, és próbálja feldolgozni, hogy elkövetett egy erőszakos bűncselekményt, találkozik a nagypofájú, rasszista, keményen güriző munkással, Joe-val (Peter Boyle-t a sztárok közé emelte a szerep). Joe ül a bárpultnál, issza a meló utáni sörét, és előad egy „Amerika: ha nem tetszik, el lehet menni” kifakadást a hippikről, feketékről és úgy általában az 1970 körüli társadalomról. A munkások látogatta becsületsüllyesztőben senki sem figyel a szövegelésére (a csapos még rá is szól, nyilvánvalóan nem először, hogy „Joe, fejezd már be”).

Joe emberkedése azzal a meggyőződéssel végződik, hogy „valakinek ki kéne nyírnia mindet” (mármint a hippiket). Nos, Patrick épp az imént tett hidegre egyet, és egy meggondolatlan pillanatában ezt be is vallja a kocsmában, de csak Joe hallja.

Mindez egy furcsán ellenséges, mégis szimbiotikus kapcsolathoz vezet az eltérő társadalmi osztályból származó két férfi között. Nem mondanám, hogy összebarátkoznak (Joe lényegében megzsarolja az elgyötört apát), de amolyan akasztófahumorú, kifacsart módon bajtársak lesznek. A jól szituált középosztálybeli férfi az üzletemberek világából valóra váltotta a nagyszájú, alsóbb osztályból származó proli fasiszta hőbörgéseit.

Joe belezsarolja Patricket egyfajta szövetségbe; immár ismeri a gyilkos sötét titkát, és bizonyos fokig bűnrészessé is válik. Ez a dinamika szabadjára engedi a hőbörgő munkásember vágyait és eltörli a gátlásait, a kultúremberben pedig mélyre temeti a lelkiismeretet, hogy annak küldetéstudat és erkölcsi felsőbbrendűség vegye át a helyét. Végül a két férfi automata gépkarabélyokkal nekiáll halomra lőni egy hippikommuna tagjait. És egy tragikusan ironikus kimerevített képkockában az apa végül kivégzi a saját lányát is.

Erős cucc? Meghiszem azt.

De a szinopszisból távolról sem derül ki, milyen kurva vicces ez a film.

Akármilyen harsány, mocskos és erőszakos, a Joe lényegét tekintve éjfekete, a gonosz és elvetemült szatíra határán mozgó komédia Amerika társadalmi osztályairól. A munkásokat, a felső középosztályt és az ifjúsági kultúrát egyaránt a legrosszabb példányai képviselik (a filmben minden férfi szereplő irtózatos kretén).

Manapság már az is botrányosnak minősülhet, hogy fekete komédiaként hivatkozunk a Joe-ra. De a mozikba kerülése idején ez bizonyosan nem jelentett problémát. Meglehet, akkoriban a Joe volt a legocsmányabb film, amit valaha láttam (négy évig tartotta a helyét, amikor is megtekintettem Az utolsó ház balrát). Őszintén szólva leginkább az akasztott ki, hogy az elején a két narkós milyen lepukkant lakásban élt. Sőt, kicsit felkavarodott tőle a gyomrom (még a narkóskéró Mad magazinban megjelent karikatúrájától is elfogott az émelygés). És a közönség a Tiffany moziban 1970-ben csendben nézte a film első jeleneteit.

De amint Dennis Patrick megérkezett a kocsmába, és belépett a filmbe Joe Peter Boyle alakításában, a nézők nevetni kezdtek. A felnőtt közönség semmi perc alatt váltott át higgadt viszolygásból falrengető röhögésbe. Emlékszem, baszki, Joe bármit mondott, ők röhögtek rajta. Felsőbbrendű nevetés volt, rajta nevettek, nem vele. Együtt nevettek viszont Peter Boyle-lal, aki lehengerlően játszott a filmben. És a tehetséges forgatókönyvíró, Norman Wexler jó pár felháborító dumát adott a szájába. Boyle komikus alakítása emeli ki a filmet az egyhangú tapicskolásból a mocsokban.

Ettől Joe nem lett szerethetőbb alak, de szórakoztatóbb volt nézni.

Avildsen azáltal, hogy Peter Boyle bravúros komikus alakítását összekötötte a riasztó legalja fröcsögéssel, olyan húgyos koktél kevert ki, amely felkavaróan ízletes.

Meg kellett szakadni Joe elcseszett dumáján. Mint évekkel később a Zsarufrászon, lehet, hogy a közönség szégyellte magát nevetés közben, de elárulom, ettől még nevetett. Még én is kis hétévesen. Nem azért, mert értettem, Joe miket mond, vagy mert értékeltem Norman Wexler dialógusait. Három okból nevettem. Egy, a terem teli volt nevető felnőttekkel. Kettő, rá tudtam hangolódni Boyle alakításának komikus felhangjaira. És három, mert Joe folyton káromkodott, és egy kissrác kevés dolgot tart akkora poénnak, mint amikor egy vicces csávó szentségel, mint a kocsis. Emlékszem, már épp úgy tűnt, hogy a kocsmajelenetet kísérő nevetés lecsillapodik, amikor Joe feláll a bárszékről, és a zenegéphez megy, hogy bedobjon pár érmét. És amikor alaposabban megnézi a (szerintem) soulszámokat a zenegép kínálatában, felordít: „A kurva életbe, még a zenét is elbaszták!” A Tiffany közönsége ezen minden korábbinál hangosabb nevetésben tört ki.

De valamivel azután elaludtam, hogy a kocsmajelenet véget ért, és Dennis Patrick meg a felesége átment Joe-hoz vacsorára. Úgyhogy az egész fináléról lemaradtam, amikor Joe és újsütetű tanítványa gyilkos hippivadász ámokfutásba kezd. Anyám mindenesetre hálás volt érte.

Amikor aznap este hazafelé tartottunk, emlékszem, a kocsiban azt mondta Curtnek:

– Örülök, hogy Quint még a vége előtt elaludt. Nem örültem volna, ha látja ezt a befejezést.

– Miért, mi történt? – kérdeztem a hátsó ülésről.

Curt elmesélte, miről maradtam le:

– Hát, Joe és az apa végül lelőtt egy rakás hippit. És a nagy felfordulásban az apa a saját lányát is agyonlőtte.

– A hippilányt az elejéről? – kérdeztem.

– Igen.

– Miért lőtte le?

– Nem volt szándékos – felelte Curt.

– Szomorú volt miatta? – kérdeztem.

– Igen, Quentin, nagyon szomorú volt – felelte anyám.

Nos, lehet, hogy átaludtam a Joe második felét, de amint a film véget ért, és felkapcsoltak a fények, felébredtem. És máris elkezdődött a Tiffany dupla vetítésének másik filmje, a még egyértelműbben vígjátéknak szánt Where’s Poppa?

És ez a film már a felütéssel megfogott, amikor George Segal felvesz egy gorillajelmezt, Ruth Gordon pedig tökön vágja. Annyi idősen egy gorillajelmezes fickó volt számomra a humor netovábbja, és ennél csak egy dolog lehetett viccesebb, ha valakit tökön vágnak. Úgyhogy egy tökön vágott gorillajelmezes fickó egyet jelentett a humor csúcsával. Kétségtelennek tűnt, hogy ez a film fergeteges lesz. Bár későre járt, végig akartam nézni.

Az óta a vetítés óta nem láttam elejétől a végig a Where’s Poppa?-t. De sok látványos pillanata az agyamba égett, akár értettem, akár nem.

Ron Leibmant, aki George Segal fivérét alakította, fekete rablók kergetik a Central Parkban.

Ron meztelenül egy liftben egy síró nővel.

És amit a legsokkolóbb pillanatként éltem meg, bár a nézőtér reakciói alapján a többiek is: amikor Ruth Gordon seggbe harapja George Segalt.

Emlékszem, megkérdeztem anyámtól, hogy a rablók miért kergették Ront a parkban.

– Miért üldözték a feketék?

– Mert ki akarták rabolni.

– Miért akarták kirabolni?

Mire anyám azt felelte: – Mert ez egy vígjáték, és viccet csináltak a dolgokból.

Ebben a pillanatban megértettem, mit takar a szatíra fogalma.

Fiatal szüleim akkoriban sokat jártak moziba, és általában engem is magukkal vittek. Biztosan kereshettek volna valakit, akinél leadhatnak (általában Dorothy nagyi volt az áldozat), de inkább hagyták, hogy velük menjek. De részben azért engedték, hogy velük menjek, mert tudtam tartani a számat.

Napközben megengedték, hogy normális (idegesítő) gyerekként viselkedjek. Hülye kérdéseket tegyek fel, gyerekes és önző legyek, mint a legtöbb kölyök. De ha elvittek egy kellemes étterembe vagy bárba (ami előfordult, mert Curt bárzongoristaként dolgozott), vagy egy éjszakai lokálba (amit időről időre szintén megtettek), vagy moziba, vagy dupla randira egy másik párral, tudtam, hogy ez a felnőttek ideje. Ha azt akartam, hogy körülöttük legyeskedhessek a felnőttek ideje alatt, akkor kurvára csihadnom kellett. Ami lényegében azt jelentette, hogy nem tehettem fel hülye kérdéseket, nem hihettem azt, hogy az este rólam szól (mert nem rólam szólt). A felnőttek egymással akartak csevegni, nevetgélni és viccelődni. Az én dolgom az volt, hogy pofa sutba, hagyjam őket beszélgetni minden gyerekes zavargás nélkül. Tudtam, hogy valójában senkit sem érdekelnek az észrevételeim az imént látott filmről (hacsak nem voltak cuki észrevételek), sem magáról az estéről. Nem arról van szó, hogy rosszul bántak velem, ha megszegtem ezeket a szabályokat. De arra biztattak, hogy viselkedjek jól és felnőtt módjára. Mert ha agyukra megyek a gyerekes viselkedésemmel, otthon hagynak a bébiszetterrel, ők pedig elmennek szórakozni, és jól érzik magukat. Én nem akartam otthon maradni! Velük akartam menni! Részese akartam lenni a felnőttek idejének!

Bizonyos értelemben olyan voltam, mint A grizzlyember gyerekváltozata, aki éjszaka, természetes élőhelyükön figyelheti meg a felnőtteket. Azzal jártam a legjobban, ha befogtam a szám, és nyitva tartottam a szemem meg a fülem.

Ilyenek a felnőttek, amikor nincsenek a közelben gyerekek.

Így élnek társasági életet.

Így beszélgetnek egymás között.

Ilyen szarságokat szeretnek csinálni.

Ilyen szarságokat találnak viccesnek.

Nem tudom, szándékos volt-e anyám részéről, vagy sem, de megtanította nekem, hogyan működnek a felnőttek társas érintkezései.

Amikor elvittek moziba, az volt a dolgom, hogy üljek, és nézzem a filmet, akár tetszett, akár nem.

Igen, néhány felnőtteknek szóló film kurva jó volt!

MASH, a Dollár-trilógia, Kémek a sasfészekben, A keresztapa, Piszkos Harry, Francia kapcsolat, A bagoly és a cicababa, illetve a San Franciscó-i zsaru. És némelyik nyolc-kilenc éves szemmel baromi unalmas volt. Testi kapcsolatok? The Fox (A róka)? Isadora? Átkozott vasárnap? Klute? Goodbye, Columbus (Isten veled, Columbus)? Divatszalon? Diary of a Mad Housewife (Egy bolond háziasszony naplója)?

Viszont tudtam, hogy amíg ők filmet néznek, senkit sem érdekel, hogy én jól érzem-e magam.

Biztos vagyok benne, hogy eleinte mondtam olyanokat, hogy: „Anyu, ez unalmas.” Mire anyám azt felelte: „Nézd, Quentin, elhoztunk magunkkal szórakozni, de ha az agyunkra akarsz menni, akkor legközelebb otthon hagyunk [a bébiszitterrel]. Ha inkább otthon maradnál este, és tévét néznél, amíg mi apáddal eljövünk szórakozni… rendben: legközelebb így lesz. Te döntöd el.” És én eldöntöttem. Velük akartam menni.

És az első szabály: ne menj az agyukra.

A második szabály, hogy film közben ne tegyél fel hülye kérdéseket.

Esetleg egyet-kettőt a film elején, de utána kuss volt a nevem. Minden további kérdésnek várnia kellett a film végéig. És az esetek többségében be tudtam tartani a szabályt. Viszont akadt néhány kivétel. Anyám gyakran mesélte a barátainak az esetet, amikor elvittek a Testi kapcsolatokra. Art Garfunkel próbálta rábeszélni a szexre Candice Bergent. Az adok-kapok valahogy így hangzott: Na, csináljuk. Nem akarom. Megígérted. Akkor sem akarom. Mindenki más is csinálja.

És nyilván hangosan megkérdeztem a kilencéves cincogásommal:

– Mit akarnak csinálni, anyu? – Mire anyám elmondása szerint röhögésben tört ki az egész felnőttekkel teli nézőtér.

Továbbá a Butch Cassidy és a Sundance kölyök ikonikus befejezését a kimerevített képkockával értelmezhetetlennek találtam.

– Mi történt? – kérdeztem.

– Meghaltak – világosított fel anyám.

– Meghaltak? – kiáltottam.

– Igen, Quentin, meg – biztosított róla anyám.

– Honnan tudod? – kérdeztem agyafúrtan.

– Mert ezt jelenti a kimerevített kép.

Megint feltettem a kérdést: – De honnan tudod?

– Csak tudom – hangzott a legkevésbé sem kielégítő válasz.

– Miért nem mutatták? – kérdeztem már-már felháborodva.

Anyám érezhetően kezdte elveszíteni a türelmét, és felcsattant:

– Mert nem akarták!

Mire én azt morogtam az orrom alatt:

– Meg kellett volna mutatniuk.

És hiába vált ikonikussá az a képkocka, továbbra is egyetértek gyerekkori önmagammal: Meg kellett volna mutatniuk.

De általában elég eszem volt hozzá, hogy tudjam, amíg apa és anya filmet néz, nem illik kérdésekkel bombázni őket. Tudtam, hogy felnőtteknek szóló filmeket nézek, és vannak dolgok, amiket nem értek. De nem számított, hogy értem-e a leszbikus kapcsolatot Sandy Dennis és Anne Heywood között a The Foxban. A szüleim jól érezték magukat, és az számított, hogy velük tarthattam, amikor este elmentek szórakozni. Azt is tudtam, hogy kérdéseknek akkor van az ideje, amikor kocsival utazunk hazafelé, a film vége után.

Amikor egy gyerek felnőtteknek szóló könyvet olvas, találni fog bennük olyan szavakat, amiket nem ért. De a kontextustól és a mondatot magában foglaló bekezdéstől függően maguk is rá tudnak jönni, mit jelent. Ugyanez áll arra az esetre, amikor egy gyerek felnőtteknek szóló filmet néz.

Nyilvánvaló, hogy pár dolgot nem fog fel belőle, és a szülei nem is akarják, hogy felfogja. De néhány dolognál, ha pontosan nem is értettem a jelentésüket, a lényeget levettem.

Főleg olyan vicceknél, amelyektől egy felnőttekkel teli terem tört ki nevetésben. Kurva izgalmas volt egyetlen gyerekként ott ülni a felnőttek között, akik egy felnőtteknek szóló filmet néznek, és hallani, hogy nevetnek valamin, ami (általában) csúnya dolog volt. És néha még akkor is értettem, amikor nem értettem.

Bár nem igazán tudtam, mi az a gumi, az alapján, ahogy a Kamaszkorom legszebb nyara nézőközönsége nevetett rajta Hermie és a gyógyszertáros közös jeleneténél, többé-kevésbé el tudtam képzelni. Ugyanez állt a sikamlós viccekre A bagoly és a cicababában. A felnőtt közönséggel együtt végigröhögtem a filmet (a „bombaveszély!” szövegtől szakadt mindenki a nézőtéren).

De a fentebb felsorolt filmek kapcsán volt még valami a felnőttek reakciójában, amit akkoriban nem tudtam volna pontosan megragadni, de ma már értem. Ha mutatsz egy gyereknek egy filmet, amelyben egy fickó viccesen káromkodik, netán szarós vagy fingós vicceket sütnek el, a gyerek általában kuncogni fog. És ha egy kicsit idősebb gyereknek mutatsz egy filmet, amelyben sikamlós viccek vannak, azon is kuncogni fog. De ez a fajta nevetés csúnya nevetés. Tudják, hogy nem helyénvaló, és hogy talán nem lenne szabad látniuk vagy hallaniuk az adott dolgot. És a nevetés elárulja, hogy kicsit csúnya dolognak érzik, hogy belemennek a játékba.

Nos, 1970-ben és 1971-ben a felnőtt közönség így reagált a sikamlós humorra olyan filmekben, mint a Where’s Poppa?, A bagoly és a cicababa, a MASH, a Kamaszkorom legszebb nyara, a Lányok, csak szép sorjában! és a Bob és Carol és Ted és Alice. Vagy a füves sütis jelenetre a Szeretlek, Alice B. Toklas!-ban. Vagy arra, amikor az amerikai focisták elszívtak egy spanglit a kispadon a MASH-ben. Vagy az olyan jelenetekre, amelyeknek volt humoros éle, de egy-két évvel korábban elképzelhetetlenek lettek volna. Mint a Joe címszereplőjének bemutatkozásánál, vagy Popeye Doyle kocsmai balhéjánál a Francia kapcsolatban, a felnőttek nevetése hasonlóképp csúnyaságnak hangzott. Ami visszatekintve érthető, hiszen ők sem voltak hozzászokva az efféle alkotásokhoz. Ez volt Új-Hollywood első néhány éve. Ez a közönség az ötvenes és hatvanas évek filmjein nőtt fel. A csiki-csukihoz szoktak, az utalgatáshoz, a kétértelmű célzásokhoz és a szójátékokhoz (1968 előtt a Goldfingerben Honor Blackman karakterének neve, a Pussy Galore [Bőséges Punci] volt a legnyíltabb szexuális jellegű poén, amely egy nagy költségvetésű kommersz filmben elhangzott).

Szóval különös módon egy húron pendültem a felnőttekkel. De nem csak a csúnya kuncogást hallottam a felnőtt közönség soraiban ülve. A meleg szereplőket folyton kiröhögték. És igen, néha ezeket a figurákat egyszer használatos humorforrásnak tekintették (Gyémántok az örökkévalóságnak, Száguldás a semmibe).

De nem mindig.

Olykor rámutattak, valójában mennyi csúnyaság rejlik a közönségben.

1971-ben, a Gyémántok az örökkévalóságnak és a Száguldás a semmibe évében, ültem a moziban, és a Piszkos Harryt néztem a szüleimmel.

A vásznon Skorpió (Andy Robinson), a Zodiákus nevű sorozatgyilkos filmbeli megfelelője állt egy San Franciscó-i háztetőn, kezében egy nagy erejű mesterlövészpuskával, amellyel egy lenti közparkot vett célba. Skorpió puskájának távcsövében egy meleg fekete férfi tűnt fel harsány lila poncsóban. A jelenetben a Skorpió fegyvertávcsövén keresztül megpillantott szituáció volt az érdekes. Lila Poncsós egy hippiszerű, fekete bajuszt viselő cowboyjal randizott, aki baromira emlékeztetett Dennis Hopper karakterére a Szelíd motorosokból. Elég könnyen össze lehetett rakni, mi történik a filmben. Nem úgy tűnt, mintha egy pár lennének: a két férfi egyértelműen randizott. A cowboy épp most vett Lila Poncsósnak egy tölcsér vaníliafagyit. És anélkül, hogy egymáshoz értek volna, a beszéd nélküli jelenetből így is meg tudtuk állapítani, hogy a randi felettébb jól alakul.

Láttuk, hogy Lila Poncsós jól érzi magát, és a Dennis Hopperre emlékeztető cowboyt is elbűvöli. Lehetséges, hogy hollywoodi stúdiófilmben ez a néma jelenet volt addig az egyik legkevésbé elítélő ábrázolása a meleg férfiak társkeresésének.

Ugyanakkor mindezt Skorpió puskájának távcsövén keresztül láttuk, a célkeresztben egyenesen Lila Poncsóssal. És honnan tudtam kisfiúként, hogy a lila poncsós csávó meleg? Onnan, hogy legalább öt néző felröhögött: „Nédd mán, köcsög!” Köztük a mostohaapám, Curt. És nevettek a pasas bohóckodásán, bár kizárólag egy elvetemült gyilkos puskájának irányzékán keresztül látták, miközben a látványhoz Lalo Schifrin hátborzongató „áldozat a gyilkos célkeresztjében” filmzenéje társult. Én azonban valami mást éreztem a felnőttekkel teli moziban. Ellentétben a filmbeli többi áldozattal, nem igazán tűnt úgy, hogy a felnőtt nézők különösebben aggódnának Lila Poncsósért. Sőt, úgy vélem, páran annak drukkoltak, hogy Skorpió lője le.2

Jegyzetek

1 Dean Martin neonból rajzolt vigyorgó arcképe a Dino’s nevű éjszakai bár előtt Ó-Hollywood utolsó végvára volt a Stripen.

2 A Mad magazin „Mocskos Harry” című paródiájában, amikor Harry észreveszi, hogy Skorpió a tetőn a puskájával célba vett egy homoszexuálist, az utóbbit tartóztatja le.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Nimbus Mono – GNU General Public License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License